COVID, Triage, SBO...

A SZERZŐ ELŐSZAVA A NAPLÓHOZ

Szinte nem múlik el nap anélkül, hogy a sokak által látogatott hírportálok ne cikkeznének az egészségügy aktuális helyzetéről. A napi hírek, kormányzati vagy önkormányzati intézkedések, a közösségi oldalakon terjedő történetek, vélemények és gyakran álhírek áradatában azonban rendkívül nehéz érdemi, megbízható és hiteles információhoz jutni. Pedig az interneten csüngő emberek mohón keresik a lehetőséget, hogy megismerjék a COVID–19 valódi arcát – amivel mi, az egészségügy fáradhatatlan harcosai farkasszemet nézünk minden áldott nap.

Az egészségügyben eltöltött 30 évem alatt megtanultam, hogy szükségem van állandóságra, olyan stabil pontokra, amelyekbe kapaszkodhatok, és amelyek a kritikus időszakokban mégis egyfajta békét és megnyugvást képesek adni számomra. A sport, az énidő és az aktív kikapcsolódás volt mindig a saját kis bunkerem, ahova csak én tudtam belépni, és ahol a körülöttem zajló eseményeket apránként képes voltam a külvilág kizárásával feldolgozni.

A napló is ezt a célt szolgálta, amikor a pandémia kihirdetésekor elkezdtem írni. Először csak magamnak, aztán másnak, míg végül mindenkinek, aki olvasni, érteni szeretné, vagy egyszerűen átélni a mindennapokat egy sürgősségi triage-zsal a világjárvány idején. Életem egyik legmeghatározóbb pillanata volt az a tavaszi este. A tehetetlenség és félelem adta a kezembe a tollat, hogy feljegyezzek mindent a hirtelen nyakunkba szakadó ismeretlenről. A naplómban, a történetem, a szakmai életem, az emberi érzéseim és a mindennapjaim elevenednek meg – és a történet, a történetem végét még én magam sem ismerem.

Talán nem haszontalan ezen a helyen röviden bemutatni a sürgősségi osztály szerepét és működését.

A sürgősségi egység (Sürgősségi Betegellátó Osztály, SBO) a kórház szerves része: a klinikai és diagnosztikai egységek orvosai és szakdolgozói a nap 24 órájában működnek együtt a sürgősségi egységekkel úgy, hogy közben a kórházi ellátásra szoruló, operatív és fekvőbetegrészlegeket is kiszolgálják.

Mi történik a sürgősségi osztályon?

A váróterem

A várótermekben kialakult elégedetlenkedés, ami zsúfoltság idején akár hangos szópárbajig is fokozódhat, nem elkerülhetetlen. A helyzet kulcsa a betegek időben történő tájékoztatása. Ha a beteg tudja, hogy tudunk róla, ha tudja, hogy mire vár, ha nem magától vagy a betegtársaival beszélgetve próbál rájönni, hogy mi történik éppen, hanem az ott dolgozó szakembertől, akiben megbízhat, akkor többnyire nyugodtabban képes várakozni.

Ez a megbízható ember a triage (triázs, azaz betegosztályozó). Ő az a szakember, aki először találkozik a beteggel, aki megméri a pulzusát, a vérnyomását, a hőmérsékletét, és meghallgatja aktuális és korábbi panaszait. A kapott eredmények és információk birtokában pedig besorolja a beteget egy egytől ötig terjedő skálán, ezzel meghatározva a beteg várakozási idejét.

Fontosnak tartom, hogy a laikusok, hozzánk fordulók kérdezzenek, és ha kérdeznek, akkor érdemi választ kapjanak. Van, hogy vizsgálat után egyszerűen kimenekülnek a betegek a vizsgálóból, és nem kérdeznek – de sajnos olyan is van, hogy kérdeznek, a válasz viszont csak annyi: „majd szólítják”. Sokszor sajnos sem időt, sem teret nem biztosítanak a konstruktív kommunikációra, ami maximum ötpercnyi időráfordítással érvényesülni tudna.

Amikor lejár a várakozási idő, és végre orvos is megvizsgálja a beteget, 3 + 1 dolog történhet:

– Ambulancián várakozás

– Megfigyelő-/fektetőhelyiségben történő monitorozás

– Azonnali osztályra helyezés

– És a +1 lehetőség: átszállítás másik kórházba

Azonnali osztályra helyezés, vagy másik
kórházba történő áthelyezés

A súlyos állapotú betegeket azonnal terápiás vagy operatív részlegre szoktuk helyezni, a lehető legrövidebb időn belül. Abban az esetben, ha a betegnek olyan kórképe van, amit az adott kórház nem tud biztonságosan ellátni, mert nem áll rendelkezésre a megfelelő klinikai háttér, átszállítják őt egy másik, kiemelt intézménybe.

Ambulancián történő várakozás

Adott esetben a beteg nincs súlyos vagy életveszélyes állapotban, így várakozhat kint a váróteremben. Nagyon fontos, hogy tudjon róla, mire vár, és tudja, hogy ehet- vagy ihat-e. Ha gyógyszert kap, tudnia kell, hogy mit kapott, miként hat, és mire számíthat. Azt fölösleges is megkérdeznie, hogy várakozás közben hazamehet-e, mert az esetek 100%-ában az lesz a válasz, hogy nem tanácsoljuk a távozást.

A vizsgálóban levett vér- és vizeletmintákat elküldjük a laborba. Az eredmények többnyire 1-2 órán belül megérkeznek, azonban az értékelésük néha megcsúszhat, hiszen az adott orvosnak több betege is van, akikkel egyenként kell foglalkoznia.

A vizsgálatok kiegészülhetnek további képalkotó vizsgálatokkal (röntgen, CT, ultrahang és indokolt esetben MRI). Betegszállító segítségével jutnak el a betegek ezekre a vizsgálatokra, az eredmények szintén 1-2 órán belül megérkeznek.

Abban az esetben, ha a laborleletben vagy a képalkotó vizsgálat eredményében eltérés van, az orvos kiegészítő vizsgálatot, másik orvostól szakvéleményt, konzíliumot kérhet. A konzílium sokszor időigényes, hiszen adott szakorvos a saját osztályán kezelt betegek mellett végzi el a feladatot. A várakozási idő hosszát ez is befolyásolhatja.

A zárójelentésre (ambuláns lap) szintén várni kell, mert azt a kezelőorvos írja meg. Fontos, hogy a beteg elolvassa az ambuláns lapját, és ha valami nem érthető számára, akkor a kezelőorvosát kérdezze meg, illetve kérje meg, hogy segítsen a megértésben.

A megfigyelő-/fektetőhelyiségben történő megfigyelés

Minden SBO-nak van egy megfigyelőhelyisége, amelyet csak egyszerűen „fektetőnek” hívunk. A helyiség a nevéből adódóan a súlyosabb, szorosabb megfigyelést igénylő betegek számára van fenntartva. Kicsit olyan, mint egy majdnem intenzív osztály. Monitorok, gépek és életmentésre kialakított berendezések biztosítják a magasabb szintű, biztonságos betegmegfigyelést. A betegek itt gyógyszereket kapnak, illetve szorosabb megfigyelésben részesülnek. A megfigyelő helyiségben a látogatási idő, illetve a látogatás lehetősége forgalomfüggő. Ha súlyos állapotú beteg van megfigyelés alatt, akkor sokszor a hozzátartozók előtt zárva tartjuk a fektetőt. A fent felsorolt vizsgálatokra vonatkozó eljárások itt is érvényesek.

A COVID SBO

A COVID SBO (red zone) annyiban különbözik a hétköznapi SBO-tól, hogy mindentől elkülönítve, biztonságos helyen zajlik a munka, és a szakdolgozók és orvosok állig szkafanderben dolgoznak. Arcukat és szemüket vaskos maszk, szemüveg és plexi mögé rejtik, testüket fehér overall borítja. Teljesen egyformának tűnhetnek – és sokszor nagyon ijesztőnek. A betegek innen a COVID-betegek számára kialakított terápiás egységekre vagy ún. intermedier részlegekre kerülnek, ahol gyógyszeres kezelés mellett várják a teszt eredményét és a gyógyulást. Kórházi kezelésük során csak némi szerencsével láthatnak emberi arcokat, netán mosolyt, mert a betegeken kívül mindenki egyforma, arctalanságot kölcsönző szkafandert visel.

Magyar egészségügyi szakdolgozó vagyok, sürgősségi triage. Az alábbi naplómban próbálom kiírni magamból az érzéseket napról napra, amelyek az eddig számomra ismeretlen félelemmel harcolnak a lelkemben. Ne számítsatok irodalmi stílusra vagy vad szakmaizós gondolatmenetekre. Valami teljesen másra készüljetek.

2020. 03. 10.

Hetekig figyeltem nyugalommal a koronavírusról szóló cikkeket addig, amíg Olaszországba be nem gyűrűzött a járvány.

Más kultúra… Ezzel nyugtatom magam. Ott az idősebb emberek komoly társadalmi életet élnek. Szórakoznak, közösségbe járnak, és nem riadnak vissza az érintésektől, öleléstől és arc-arc kontaktustól. Mindaz a szép és kedves emberi viselkedés, amit hiányoltam a magyar mentalitás tárházából, mától riasztó lehetőséggé vált a fertőzés terjesztésére. Egyszerre érzek félelmet, szorongást és izgalmat. Nézem az ismeretlen olasz kollégák hősies küzdelmét, és arra gondolok, hogy vajon mi lesz, ha…?! Nem tudunk a kérdéstől elvonatkoztatni. Mindenki erről beszél bent. Nem pletyka-, hanem félelemszinten. A főnökeink naponta többször tájékoztatnak minket a ránk vonatkozó újdonságokról. Megmutatták a védőfelszerelést, amit addig csak az Instán vagy a FB-on láttam. Nevetünk, elképzelünk, de belül nagyon ideges szorongást érzünk.

Várunk és remélünk, és a hazai, hűvösebb emberi viselkedés és a minimális, csak közeli ismerősnek ajándékozott kontaktus eredménye először válik a szemünkben pozitívvá.

Ancsa vagyok, sürgősségi triage. Egy sikeres kórház sürgősségi egységén várom a feladatot, hogy megharcoljak az ismeretlen kórral. Rohadék érzés ez a fajta izgalommal kevert félelem. Csak remélni tudom, hogy a lehető legjobbat fogja kihozni belőlünk, belőlem.

2020. 03. 11.

PANDEMIA

Ma is éjszakás leszek. Reggel, ahogy hazafelé bicikliztem, felhívtam a szüleimet és a testvéremet. Aggódok értük. Folyamatosan trenírozom őket, hogy miként mossanak kezet, hogy ne pénzezzenek, fizessenek kártyával, és korlátozzák a felesleges lakáselhagyást. Fáradt vagyok, de belül pörög a motor.

Ránéztem a hírekre és a főnökeimtől kapott levelekre. Precíz utasítások állnak benne. Olyanok, amelyek a kormány által elrendelt előírásokat követik. Pár óra alvás után benyomtam a netet, és néztem az operatív törzs sajtótájékoztatóját.

Vészhelyzet… A szó, amiben élek, ami az életem tökéletes és biztonságos része, ma új szerepben jelent meg. Először éreztem ijedtséget a szó hallatán. Felhívtam a szüleimet és a tesómat. Beszélgetésünk könnyed, szeretettel teli. Érzik, hogy ideges vagyok.

Bementem éjszakára dolgozni. Átvettem a műszakot, és beálltam a kötelező ritmusba. A kint várakozó betegekkel többször átvettem a kézmosás és fertőtlenítés sorrendjét. Azt hiszem, hálásak voltak érte.

Este van, kint tavaszi meleg jár, és néma csend. Felütöm a telefonomat, és az első hír, ami elém ugrik, az a PANDEMIA. A WHO megtette! 2020. 03. 11-én, hazai idő szerint 22 órakor pandémiának nyilvánította a járványt.

Könnyeztem. A történelem részévé váltam mind a 7,5 milliárd embertársammal. A tankönyveink elevenednek meg a következő időszakban. A telefonom nem engedi az önsajnálatot. Percenként keresnek aggódó ismerősök, régi barátok. Félnek. Én is félek, de egyéb reális lehetőség híján eldöntöttem, hogy ez most egy lecke, amelyből tanulni lehet. Előnyünk van a digitális kommunikáció révén, így ezt fel kell használnunk, és a magunk javára kell fordítanunk.

2020. 03. 12.

Kicsit elidőztem bent a kollégákkal. Néztük a híreket és beszélgettünk. Éjjel ismét kaptunk egy csomó e-mailt, amelyekben az óvintézkedések ránk vonatkozó szabályzatait olvastuk. Töméntelen információ, nehéz beépíteni. Alig van beteg az SBO-n, szinte csak részeg hajléktalanokat hoznak. Olyan, mintha Budapest kiürült volna. Napok óta nem láttam cisztitiszes beteget. Nagyon ijesztő. Olyan, mint amikor cunami előtt a tenger visszahúzódik. Mindenki ideges. Apróbb összeszólalkozások, amik nem komolyak, hiszen tudjuk, hogy csak egymásra számíthatunk. Talán csak így vezetjük le a feszkót, ami bennünk teker napok óta.

A reggeli csacsogás után elindultam haza a bringámon. Próbáltam aludni, de nagyon nehezen ment. 3 óra félálom jött össze. Fáj kicsit a gyomrom, de szerintem csak a stressz. Valami kaját kerestem, és lementem vásárolni. Szinte üres volt a Tesco húspultja. Egy család szó szerint előttem vásárolta fel a maradék 10 kg húst. Nem baj. A tészta is jó, és a szendvics meg a kolbász.

Az SBO változatlanul csontüres. Kaptunk egy sátrat, ahol pre-triage működhet. (Előzetes állapotfelmérés, mielőtt eljönnek a betegek. Ezen a támaszponton lehet az infekciókat kiszűrni.)

Szintet ugrottunk. Senki nem tudott rendesen pihenni, pedig kongott az osztály. Még mindig ijesztő a csend.

2020. 03. 13.

ARCTALAN EMBEREK LESZÜNK

Reggel kicsit beszélgettünk a váltással. Mindenki a sátor körül kering, és a védőfelszereléssel barátkozik. Szemüveg, maszk, overall és kesztyűk. Ebben a szemét gúnyában, ami adott esetben az életünket mentheti meg, nem leszek már Ancsa. Egy arctalan ember leszek a sok közül, aki pont úgy néz ki, mint bárki, aki az akut vonalon készül a kihívásra.

Keservesen kicsavartam magamból 3 óra alvást. Ettem pár falat kaját, és megittam egy csomó kávét. Válaszoltam az e-mailekre, és beszéltem a szüleimmel meg a tesómmal. Bambán nézem a sajtótájékoztatót, és a telefonomat nyomkodom. Jön egy üzenet:

– Hallottad?

– Mit?

– A karantént!

– Mit?

Elsápadtam. Kollégáim kerültek karanténba két hétre.

A karantént úgy képzelem el, mint egy börtönt, amit a jók kapnak. Amolyan leckeféle, vagy nem is tudom. Csak azt tudom biztosan, hogy nem lehet kimenni és érintkezni a külvilággal. Nehéz elképzelni a létezését addig, amíg valaki a környezetedből nem kerül oda.

2020. 03. 14.

Bent megtudtam, hogy kik lettek karanténba zárva. Honnan tudhatták volna, hogy koronapozitív a beteg?! Semmi tipikus tünete nem volt. Miféle alattomos vírus már, de komolyan! Egyre jobban utálom…

A menedzsment és az ápolási igazgatónő meg a helyettese kiharcolták, hogy az Uzsokiban lehessenek. Hazai pályán. Ez kicsit megnyugtatott. De ez a nyugalom elszállt, amikor megállt mellettem éjjel a mentő. A srácon fehér ruha volt. Arctalan ember. Az ajtó kinyílt, a kocsiban emberek ültek sebészeti maszkban.

– Szia, Ancsa! – hallottam az ismerős hangokat.

Közelebb mentem a kocsihoz, és akkor láttam a kollégáimat. Nem kívánom senkinek sem a pillanatot. Azt hiszem, akkor ott, abban a pillanatban érkeztem meg a valóságba.

Hálát adok a FB-nak és a Messengernek, mert ezen tudjuk a bezárt kollégáinkkal, barátainkkal a kapcsolatot tartani. Hálásan emlegetjük a menedzsmentet. Olyanok lettek most, mint egy gyertyaláng a sötétben.

2020. 03. 15.

Reggel sokáig elhúztam a hazamenetelt. Beszélgettem a srácokkal, és nézegettük a híreket. Mindenkin látszik a feszültség. Egyre idegesebbek vagyunk, és az e-mailek is egyre erősebbek. Mindegyiknek súlya és ereje van. Gyűjtöm őket, gyűlölöm, és mégis olvasom. Van, hogy fel sem fogom a tartalmat. Mint a kezdő diák a szigorlat előtt, amikor ölében a könyvvel ül az ajtó előtt, és no input állapotban mantrázik. Rohadék érzés.

Beszéltem a családdal. Könyörgök nekik, hogy ne mozduljanak ki. Megígérték. Hiszek nekik. A szüleim sosem vernének át. Hiányoznak… A tesóm sem engedi már suliba a srácokat. Otthon tanulnak és játszanak.

Ma nem vagyok éjszakás, és persze nem tudok aludni. Beszéltem megint a családdal és a tesómmal. Jól vannak, ez megnyugtat. Fura, hogy alig 10-20 km-re élnek tőlem, és olyan mégis, mintha másik földrészen lennének.

Riasztható vagyok, mint mindenki, így a telóm hangját nem némíthatom. Folyamatosan csipog. E-mail, sms, Messenger-hívás… folyamatosan nyomja a rizsát. Megtudtam, hogy a kollégáim otthoni karantént kapnak. Ez azt jelenti, hogy hazamehetnek, és otthon kell zárt ajtók mögött türelmesen várni. Ez így jó… Azt hiszem, ez volt a hét második legjobb híre.

Este tízre éreztem azt, hogy képes leszek aludni.

2020. 03. 16.

Hajnali ötkor keltem. Megnéztem a híreket, amelyektől már szabályos gyomorgörcsöm van. Fáj a fejem. Ki vagyok száradva. Ittam egy teát, és elindultam bringával a kórházba. Más volt ez az út, mint eddig. Valami megváltozott. Nem tudom megmondani, hogy mi az, de érzem itt bent, legbelül.

A sátorban nagyüzem volt. A sorompónál szakrendelésre várakozók megtudták, hogy a miniszteri rendelet értelmében elmarad a szakrendelés, és nem jöhetnek be. Volt, aki csendben megértette, és volt, aki fenyegetőzött, hogy a lelkemen fog száradni, ha meghal, mert kihagyta a rendelést.

Jött egy csomó kolléga és kolléganő más osztályokról. Egyre többen forognak az SBO körül. Fura ez nekünk, hiszen egy zárt világ voltunk eddig. Megható a törődésük és a segíteni akarásuk.

Még mindig alacsony a beáramlás. Ha hoznak egy idős beteget, aki fullad, összerezzenünk. Elmagyarázzuk nekik, hogy miért vagyunk arctalanok, hogy ne ijedjenek meg. Mindenki próbál segíteni, minden lehetőséget lehetővé, valósággá tesznek. Van védőfelszerelés, ami egyenlő a biztonsággal. Enni alig tudunk. Idegesek vagyunk. Talán a kimerültség, nem tudom.

Itthon sem jobb. Bennem van a bugi. Tekerek százzal, és olvasom a napi e-maileket. Aztán megnéztem a sajtótájékoztatót, amit délután kihagytam. Müller Cecília gyengéden jelezte, hogy a járvány új szintre lépett. Már nem egyedi, felkutatható esetekkel állunk szemben, hanem lekövethetetlen csoportos megbetegedéssel.

Azt hiszem, kicsit félek. Olyan szemét kórokozóval állunk szemben, amiről keveset tudunk. A légzési elégtelenség eseti szinten már mindenkinek a kisujjában van, hiszen régóta vagyunk a pályán. De halmozott esetszámmal még nem találkoztunk.

Nem tudom, hogy mit akar nekünk ez a történet megtanítani, de úgy hiszem, hogy minden embernek valahol meg kell találnia az értelmét, mert akkor talán józanabbul tudunk előrelépkedni.

Most lefekszem aludni, mert reggel kezdődik minden elölről. Remélem, össze tudok kaparni pár óra alvást.

Ha lehet, akkor maradjatok otthon. Ez most nem kérés, hanem inkább könyörgés. Minden kint eltöltött perc növelheti a járvány kiterjedésének méretét és az esetszámot.

Maradjatok otthon, és reménykedjetek velünk!

2020. 03. 17.

ÉN NEM TEHETEM MEG,
HOGY OTTHON MARADJAK!

COVID TEAM

Reggel nagyon fáradtan ébredtem, mint akit agyonvertek. Napok óta 3 órákat tudtam csak aludni, ami nagyon kevés. Éjjel, amikor lefeküdtem, még átnéztem egy-két szakmai e-mailt, ajánlást, ellátásrendet. Híreket már nem vagyok hajlandó olvasni, mert azoktól készülök ki igazán. Éjjel is jött e-mail, valamikor egy és kettő közt. A vezetőség küldte az új ellátási rendet. Ők sem alszanak… senki sem alszik.

Reggeli kávé és smink után (aminek kb. annyi jelentősége volt, mint a varázsigének, ami csak belülről motivál, de kívül hatástalan) felugrottam a bringámra, és elindultam. Olyan volt, mint egy tavaszi szombat reggel. Üres utakon tudtam hajtani a bringát, így hamar beértem.

Átvettem a műszakot, és átbeszéltük a legfrissebb ellátási rendet. Minden kollégám úgy nézett ki, mint egy pandamaci. Óriási sötét karikák a szemek alatt, és sápkóros arcszín. De a kedvünk jó volt. Viccelődtünk, ugrattuk egymást. Végre sikerült ennem egy szendvicset is, ami meglepett, hiszen úgy fogtam hozzá, hogy nem voltam éhes. De, ugye, a jóféle gyulai kolbász illata…

Megint új emberek jöttek hozzánk segíteni. A szemészet, óvoda dolgozói segítettek nekünk, és biztosították a reggeli forgalmat. Ami új volt, az az allokációs terv a műszakátadás után. A főnővérekkel megbeszéltük a napi akciótervet. Vicces volt, hogy kb. 20 percig tartott az egyébként 5 perces megbeszélés, mert másodpercenként csörgött valamelyikünk telefonja. Kijelöltük a COVID TEAM-et. Ez új volt, és kicsit ijesztő.

Aztán összehívtuk a műszakot, és mindenkinek elmondtuk, hogy mi lesz aznap a feladata. Melyik vizsgálót ki viszi. Kb. olyan volt, mint egy hadgyakorlat. Szükséges és fontos körök ezek. Folyamatosan tanulunk, és erősödünk lelkileg. Átnéztük a védőfelszereléseket és a készletet, ami biztonságos mennyiségben áll rendelkezésre. Néha nem is bánom, hogy szemüvegben és maszkban kell flangálni, mert így legalább nem látszik az ábrázatom. Néha be-beszaladt a főo (főorvos), és nyomta az új infókat. Viccesen licitálgattunk, mint a tőzsdén, hogy ki mennyit aludt.

Még mindig kihalt a kórház. Nagyon furcsa érzés. Szinte kong az ürességtől. Azt hiszem, teljesen bezárkóztunk a mi kis furcsa világunkba. Fel sem mentünk a büfébe, pedig szerettük a kínálatot, a frissen illatozó rántott hús és pogácsa illatát. De valahogy nem kívánkozunk ki a mi kis birodalmunkból. Talán, mert manapság ott vagyunk lelkileg otthon.

Az orvosigazgató úr megkérte az egyik asszisztensét, hogy süssön nekünk egy kuglófot. Nagyon finom volt, szinte légvétel nélkül ettük. Nagyon jól esett a törődés. A sürgősségi forgalma egyébként jelentősen lezuhant. Tényleg csak sürgős esetek jönnek. Ez az egyik legfontosabb következtetés eddig. Volt egy-két érdekes igény is, de ez nem lepett meg senkit.

Délután egy csapatépítő játékot játszottunk. Bezsilipeltem (felvettem az elkülönítőben a szkafandert), és elvégeztem a munkámat, majd megkértem a kolléganőmet, hogy segítsen szabályosan kizsilipelni (levenni a szkafandert). Hát elég lassan haladunk… Ez nagyon fontos! Tanuljátok meg ezt a rohadásmeleg göncöt szabályosan levenni! Nem lehettek betegek vagy kontaktok, szükség van rátok!

A műszak végén úgy ültünk az öltözőben, mint a krumpliszsákok. Mozdulatlanul néztünk magunk elé. Hazafelé telefonon hívtam pár cimborámat és a médiakommunikációs barátokat. Ki mit csinál, miben utazik, és hol tud a másiknak segíteni. Elképesztő összefogásban dolgozunk. Jó volt kicsit kibillenni a kórházi légkörből agyilag is, még ha nem is jutottunk annyira távol, hiszen a téma a koronavírus okozta hatás volt, csak épp más szemszögből.

Most nagyon kimerült vagyok, szerintem fogok tudni rendesen aludni. Szükségem is lesz rá, hiszen csütörtöktől rendesen bele fogok csapni a lecsóba. És ez még csak a kezdet…

2020. 03. 18.

„A SÜRGŐSSÉGI EGYIK LÉNYEGE, HOGY TANULD MEG ELVISELNI
A NYOMÁST, AMI FOKOZÓDHAT”

Éjjel egykor sikerült lefeküdni és aludni. Ahogy párnát ért a fejem, elaludtam. Irtó idegesítő rémálmaim vannak. Reggel ébredés előtt álmomban is dolgoztam. Bent voltam a munkahelyemen, ahol valami értekezleten ültünk állig szkafanderben, és azért balhéztunk, mert nem hallottunk semmit a sapka-szkafanderkapucni kombináció miatt. Viszont hiába ordítottunk, a maszk elnyelte a hangunkat. Aztán megszólalt a tetra (ezen a rádión hívnak minket a mentők, ha eset van). Felugrottam, és mázsásan nehéz mozdulatokkal igyekeztem átvergődni a tömegen. Arra ébredtem, hogy a telefon csörög. Riadtan ordítottam bele, hogy „Halló!”. A vonal végén egy kolléganő érdeklődött egy tegnapi eset kapcsán. Én meg szavába vágva sikoltoztam a kérdést, hogy „Milyen nap van, milyen nap van?”. Hirtelen ő sem tudta. Elkezdtünk nevetni. Vicces volt.

Sikerült vásárolni és a kozmetikushoz lejutni. Esküszöm, úgy éreztem magam 1 órán át, mint egy hercegnő. Beugrottam a szupimarketbe is. A bolti eladók konkrétan olyanok voltak, mint az űzött vadak. Elképesztő tempóban szórták ki a termékeket, amiket a vásárlók ész nélkül halmoztak a kosaraikban. Néha rendesen meg tudtam döbbenni az emberi gyengeségen. Egy hétköznapokon feltehetőleg halál cuki nénike felvásárolta a komplett mosószerkészletet. Soha nem fogok rájönni a logikára. Lehet, neki a mosás a nyünyükéje.

Ma átnéztem az AKUT Szakaszt, és megnéztem az új FB-ot is. Elég fura, de szerintem nagyon menő lesz. A laptopomra be is állítottam az új verziót. A PC-n a régit cöcögtetem. Ma sokkal nyugodtabb voltam. Nem olvastam híreket. Egészen délutánig tartott ez a csendes nyugalom. Soha többet nem fogok júliusig híreket olvasni.

Este elkezdtem összerakni a holnapi motyómat. Este megyek be, éjszakás leszek. Ahogy pakoltam, úgy nőtt a frekim (pulzusszám). Nem tudok nem stresszelni. Komolyan, ha ennek vége lesz, akkor elvonási tüneteim lesznek. Folyamatosan trenírozom magam, és egyre többször jut eszembe az egykori főnököm. Egyszer megrogytam egy csúf műszak után, még zsenge kezdőként, amikor behívott, és közölte: „Ancsa, a sürgősségi egyik lényege, hogy tanuld meg elviselni a nyomást, ami fokozódhat. Fogadd el, hogy napról napra, de akár óráról órára nőhet a nyomás, és a helyzet gyakorlatilag percenként változhat, rosszabbodhat.” Ma ezzel a gondolattal fogok lepihenni. Meg azzal, hogy nem vagyok egyedül. Egy egész SBO és egy egész kórház lett egyszerre a legközelebbi kollégám.

2020. 03. 19.

AMIKOR A KÓRHÁZ NEM CSAK
POÉNBÓL LESZ A MÁSODIK
OTTHONOD

Végre sikerült 8 óra alvást összehozni. Nagyon szükségem volt már rá. Kibotorkáltam a konyhába, és a hűtő ajtaján megpillantottam egy feliratot: „Ez a te napod! Ma van a Richter Anna Díj díjátadó gálája.” Alatta a tennivalók: 9-re fodrász, 11-re kozmetikus és körmös. 15-kor érkezés a helyszínre. Néztem az előttem hanyagul himbálózó listát, és kicsit elszomorodtam. Életem egyik meghatározó napja lehetett volna a tegnapi nap. Helyette egy meghatározó hónapot vagy kettőt, rossz esetben hármat kapok a sorstól. Napokon belül változott meg minden. A tegnapok évnyi távolságba sodródnak minden megtörtént részlettel együtt, és nincs más, csak a jelen meg a közeli (mindjárt) jövő. A 12 óra projekt most a szívem egyik csücskében ül, és pihen addig, amíg a koronavírus okozta károkkal kell a kollégáimmal együtt küzdenem. Ezt dobta a gép, ezt kell most elfogadnom, és beépítenem.

Sok időt nem tudtam önsajnálattal tölteni, mert a telefonom szerint átaludtam 18 e-mailt és kb. 3 tucat Messenger-üzenetet. Felcsaptam a laptopot, benyomtam a PC-t és a tabletet. Jöjjön a médiázás! Ez tartja bennem a lelket most. A Szakasz és a médiamunka, amely erőt és lendületet ad, hogy kibírjam ép ésszel ezt a nyomasztó őrületet. Elolvastam minden levelet és üzenetet. Sikerült határidő után 2 nappal a tanácsadó testület felé eljuttatni a kért anyagokat, és feltölteni a fontos, közönséget tájékoztató infografikákat.

Közben folyamatos körlevelek jöttek a kórházból, amelyek most minden tekintetben elsőbbséget élveznek. Nagyon megható az az összefogás, amely most az Uzsoki Utcai Kórházban érvényesül. A helyzet szinte óránként képes változni, így a stratégia is folyamatosan idomulni kényszerül ehhez a változáshoz. Egy mágikus szimbiózisban élünk és formálódunk… Egy csapat lettünk. Minden lehetséges eszközzel vigyáznak ránk, és ez jó, ez fontos dolog, hiszen akkor kapjuk meg ezt a pluszt, amikor a legnagyobb szükségünk van rá. A kórház létrehozta a kimerült dolgozók lakhatását szolgáló „Hotel Uzsoki” elszeparált részlegét. Ott fogunk tudni pihenni, ha úgy alakul a helyzet, hogy nem tudunk hazamenni egy-egy műszak után vagy két műszak között.

Úgy szaladt el a délelőtt, hogy észre sem vettem. Gyorsan elnyomtam a gyomorfájdalmat egy szendviccsel, és még a délutáni sajtáj (sajtótájékoztató) kezdete előtt összepakoltam az éjszakás műszakra szánt gönceimet. Iszonyatosan elkezdtem belül pörögni. A frekim megint 90 és 100 közt pattogott. Éreztem, hogy eláraszt az adrenalin. Haragudtam magamra, hogy ennyire gyenge vagyok.

A sajtáj lepörgött, meghallgattam a legfontosabb információkat, és az órámra néztem. Délután 16:30 volt. Fél órája ment volna a díjátadó, amit vártam, amiért izgultam, amiért dolgoztam. Elővettem a ruhámat, amit a díjátadóra vettem, és a magas sarkú cipellőmet, amiben megtanultam emberszabásúakra emlékeztető módon járni. Felöltöztem ünneplőbe. Igen! Járt nekem az a gyorsan elillanó 5 perc a szép ruhában és cipőben. Kicsit elpityeredtem, de végül csak neki tudtam állni az éjszakai menetrendnek, és elindultam dolgozni.

2020. 03. 20.

A kórház még mindig ijesztően néma. Ez az, amitől megőrülök. A nyomasztó csend, amiben nem lelhetek nyugalomra. A műszak olyan gyorsan illant el, mint a pinty. Jöttek a betegek, de még nem kellett bekereteznünk az adott napot. Ez még nem az a nap.

Otthon álomtalanul aludtam pár órát. Addig kell ezt a lehetőséget kihasználni, amíg csak lehet. Nem szabad hőst játszani, hanem a pihenés, az elvonatkoztatás minden létező eszközét kihasználva lekapcsolódni a kórházról. Elmentem bringázni. Tekertem egy nem túl tempós 40 km-t. Tudtam volna nyolcvanat is hajtani, de nem meríthettem le magam teljesen.

Holnap ismét dolgozni fogok. Vár rám a kórház, amely most részben az otthonom.

2020. 03. 21.

EZ NEM PÁNIK, EZ FÉLELEM

Hat óra alvás után, fáradtan ébredtem. Nem nagyon volt kedvem enni, így a reggeli kávé erejében bízva kapcsoltam be a gépeket. Láttam a telefonon a rengeteg üzenetet, e-mailt és jelzéseket. Nem akartam megnyitni. Már rosszul vagyok, ha megszólal a telefonom, vagy erőszakosan villog, hogy magára vonja a figyelmet. Erőszakos kis szemétláda. Erőt vettem magamon, és megnyitottam a postaládákat. Kb. 70 e-mail jött a két postafiókra összesen. A Szakasz címén rengeteg követés visszaigazolása volt látható. Sokan követik a naplót. Lehet, nem hiába írom.

A privát fiókom megnyitása előtt kicsit ideges voltam. Olyan lendülettel jönnek az e-mailek, hogy az szinte lefagyaszt néha. Órákig ülök a gép előtt, és emelgetem ki a legfontosabb ajánlásokat, amelyek hol magyar, hol angol nyelven zúdulnak rám. Szeretném a maximumot nyújtani, ezért mindegyiket elolvasom becsülettel. Persze van köztük könnyedebb stílusú törődőlevél is. Próbálja a vezetőség a lelket tartani bennünk, mert tudják, hogy rendesen megtörtünk az elmúlt 2 hét alatt. És még el sem kezdődött…

A „Hotel Uzsoki” első lakóival cseteltem. Jó érzés, hogy a második otthonuk szó szerint a második otthonunk lehet. Lehet, egyszer nekem is szükségem lesz majd rá, hogy ott pihenjek. Bár ne lennének ilyen hülye gondolataim! Bár vége lenne ennek az egésznek!

Délután háromkor megnéztem a sajtájt (sajtótájékoztató), és nem nyitottam meg a híroldalakat. Egyszerűen nem ment. Szabályosan rosszul vagyok már az egymást túlordító Kattints rám, és legyél velem együtt mérges! hírektől. Ha ekkora marha nagy igény van a közös ellenségre, akkor az miért nem tud ez az aljas vírus lenni?!

Elkezdtem készülődni, és ránéztem a beosztásra. Egész jó kis csapattal fogok ma együtt dolgozni. Mikor elkészültem, vettem egy nagy levegőt, és benyomtam a híroldalakat. Volt kb. 20 percem az indulásig. Nem kellett volna…

Majdnem 800 halott Olaszországban. Megsemmisültem. Döbbenten olvastam a cikkeket, és éreztem, hogy elvesztem a fonalat. Ez valami olyan, amit soha nem leszek képes felfogni. Könnyezve néztem a képeken az ismeretlen kollégákat, miközben arra gondoltam, hogy ezt senki nem érdemelheti meg. Félek… Féltem a családomat, a szüleimet, a húgomékat és a kicsiket. Féltem magamat, a kollégáimat és a józan eszemet. Nem tudom, hogy képes lennék-e elviselni egy hazai Bergamót.

Befelé hajtottam a bringámat. Éreztem, hogy sokat hűlt az idő. Nem zavart a hideg, talán egy kicsit jól is esett. Felhívtam a szüleimet és a tesómat. Jó volt hallani a hangjukat. Anyával arról beszéltünk, hogy mit érdemes főzni, apával meg a matematikai esélyeket számlálgattuk. Tesómék is jól vannak. Jó volt hallani a gyerekzsivajt, ami a telefonból kiszűrődött. Ez volt maga az élet.

Bent minden más.

Bent könnyebben elviseljük a ránk nehezedő stresszt. Nem tudom ennek az okát. Talán azért, mert nem kell megmagyaráznunk a félelmeinket, hiszen mindenkin egyformán vándorol ez a nehézség.

Amikor beértem, akkor szóltak, hogy a főig (főigazgatónő) szervezett nekünk vacsorát. Valami horror méretű pizzaszállítmány érkezéséről tájékoztattak. Egész nap nem ettem. Éhes voltam. Átvettem az osztályt, leosztottam a feladatokat, és felvettem az alapvető védőfelszereléseket. Szeretem mindegyiket. Bár a szemüveg-maszk kombinációban úgy nézek ki, mint egy búvárbéka, valahogy mégsem érdekel. Végre nem kék kesztyűben pompázunk, hanem definiálhatatlan szép zöldben, ami megy a papírköpenyhez.

A pizza nagyon finom volt, és kaptunk mellé igazi kovászos kenyeret. Mozdulatlanra ettük magunkat. Sokat nevettünk. Végre kicsit kiengedett a feszültség.

Jött pár beteg, de ez még nem az igazi. Ez még nem az a nap…

2020. 03. 22.

Kaptunk új kollégákat, akik vendégségben voltak nálunk. Igazi ITO-s (intenzív osztályon dolgozó) rókák. Nagyon örültünk nekik. Gyors, határozott mozdulatokkal dolgoznak, és töretlen a munkakedvük. Persze, hiszen évtizedek óta ebben élnek.

Viszonylag csendes az osztály. Még mindig rohadt idegesítő ez a cunami előtti csend. Szinte csak részeg csöveseket hoznak, akik ernyedtre vedelték magukat, és az utcán érte őket a hűvös tavaszi éjjel. Hajnalban kezdtek el jönni páran, de nem volt akkora nagy beáramlás. Kicsit elidőztem bent a nappalosokkal, meghallgattam, hogy kivel mi történt, és ettem egy kis palacsintát mogyorókrémmel. Nagyon nagy nutelláspalacsinta-fan vagyok. Ez mondjuk nem az volt, de adott esetben a legjobb reggeli volt az elmúlt 2 hétben.

Most 4 óra alvás után vagyok. Megnéztem a mai mutatókat, és próbáltam megmagyarázni az aktuális helyzetet. Nem félnek, és nem értenek minket, hogy mi miért félünk. Volt néhány idős néni és bácsi, akik betelefonáltak, mert szükségük volt támogatásra és egy kis beszélgetésre, de úgy érzem, hogy sokan, főleg a velem egykorú korosztály, nem ért meg minket. Talán a mutatókat tartják kicsinek, és a pánikot nagynak. Lehet, nem értik, hogy az, ami ma 130, az holnap lehet 300, és 3 nap múlva akár 900 is.

Kicsit fáradtan várom az estét, hogy lefekhessek. Jó lenne aludni egy rendes nyolcast úgy, mint régen…

2020. 03. 24.

TALÁLKOZÁS AZ ÖRDÖGGEL

Az ember akkor kezdi el a számára természetes dolgokat hiányolni és létszükségletnek tartani, amikor azok egy pillanat alatt eltűnnek az életéből. Ezzel szembesültem én is. A szeparáció miatti szorongás és deprimáló hangulat kerített hatalmába. Minden, ami problémát jelentett az elmúlt időszakban, mostanra teljesen eltörpült. Hiányzik a fizikai kapcsolat a szeretteimmel. Még csak két hete tart ez az idegtépő állapot, de már most érzem a káros hatását. Mindenkivel megszakítottam a fizikai kapcsolatot. A munkahelyem és az otthonom közt cirkálok, illetve néha leugrok kajáért a helyi Tescóba, és ennyi, nem több. Csak a kollégáimmal érintkezek, találkozok. Most ők lettek a családom.

Reggel, ahogy eddig mindennap, felhívtam a szüleimet, amikor befelé tekertem a bringámon. Anyával beszélgettem hétköznapi dolgokról. Jó volt hallani, hogy jól vannak. Megbeszéltük, hogy az a legbiztonságosabb, ha ki sem mozdulnak a házból, amíg ez a járvány el nem tűnik. Megnyugtattam, hogy bent vigyáznak ránk, és van védőfelszerelés, és megbeszéltük, hogy nem a hírekből tájékozódnak rólam, hanem engem kérdeznek. Apával nem tudtam beszélni, így abban maradtunk, hogy este felhívom majd, ahogy hazafelé tekerek.

Bent az aktualitásoknak megfelelő „szokásos” napi rutin kicsit kikapcsolt. Az éjszakai műszakkal átbeszéltük az esti eseteket és azt, hogy hány „gyanús eset” jött. Mert jött… Próbáltuk latolgatni az esélyeket, de nehéz, hiszen sokan még most sem veszik komolyan ezt a járványt, pedig a vészjósló mutatók, amelyek nyugaton már az egekbe szöktek, szinte minden híroldalon ott villognak. Mi persze másként éljük meg ezt a helyzetet belülről. Ha úgy tetszik, akkor a bőrünkön érezzük mindannyian, akik a kórházban élünk és dolgozunk, kivétel nélkül.

A délelőtt kicsit lazán telt el. Átvettük a kötelező e-mailek tartalmát, és kaptunk egy tortát. A főig küldte nekünk délelőtt. Szeretem, ha az embereknek van humoruk. Valahogy jobban kijövök velük, mint az „egydimenziós gekkó” típusokkal.

Jó volt látni, hogy mindenkinek fülig ért a szája a torta látványától. Én először a kezembe vettem a vírusmarcipánt, és vírusgazdának tituláltam magam, majd, legyőzvén, egyből szíven szúrtam egy szérum egyes tűvel. Állat jól esett, de komolyan.

Délután kaptunk pizzát is a torta mellé, így jóllakottan vártuk az utolsó 4 órát, amely olyan erővel rántott a valóság dudvás mocsarába, hogy még időm sem volt megijedni.

Az első olyan nap volt, amikor hosszabb időt kellett eltöltenem ebben a szkafanderben. Először szembesültem a munkám, a szaktudásom és a csapatmunka értékével. Ezt fontos, hogy érezzétek, és minden egyes rohadt napon elismételjétek! „Van tudásom és szakmai rutinom, és nem vagyok egyedül.” A biztonság, amely miatt aggódtam, végig ott volt velem, mellettem és mögöttem. Egy csapat vagyunk, együtt dolgozunk.

Este, amikor elindultam haza, még beszélgettem pár emberrel. Tudjuk, érezzük, hogy itt van, hogy elkezdődik…

Apával sikerült beszélgetni. Szerintem egy komplett japánkertet fog az érdi ház mögé fésülni nyárra. Tesómmal is sikerült pár szót váltani. Azt mondta, jól vannak. A gyerekzsivaj átszűrődött a telefonon, ami nagyon széppé tette az estémet, hiszen éreztem, még ha nem is személyesen, hogy vannak és vagyok.

2020. 03. 25.

KÉT HÉT

Két hete, 2020. 03. 11-én, helyi idő szerint 22 órakor a WHO hivatalosan is pandémiának minősítette a járványt. Akkor nem tudtam, hogy mi vár rám. Néztem az Olaszországban zajló eseményeket, és döbbenten olvastam a naponta frissülő mutatókat. Szinte naponta 400 körül járt a veszteségmutató, és több ezren váltak beteggé. Tudtam, hogy nem úszhatjuk meg. Éreztem.

Azóta eltelt két hét, és a barátaim, kollégáim, akikkel együtt lapátolok naponta az Uzsokiban, holnap felszabadulnak a karantén bezártsága alól. Sok minden megváltozott a kórházban azóta, így ők egy teljesen új helyzetbe fognak csöppenni. Az SBO kapott egy pre-triage (elsődleges szűrőállomás, ahol a koronavírus tüneteivel rendelkező betegeket kiemelik) sátrat, lett 3 kijelölt COVID vizsgáló (azok a vizsgálóhelyiségek, ahol a koronavírus-fertőzés gyanújával érkező betegeket vizsgáljuk), és lett sok új kolléga, akik velünk fognak harcolni a húzósabb időszak alatt. Teljesen új az osztályátadás, új feladatkörök vannak és új felszerelések, amelyek szigorú szabályokhoz vannak igazítva. Meg kell őket tanítanunk a védőfelszerelések alkalmazására, illetve mindazon új lehetőségre, amelyet a kórház biztosított számunkra. Teljesen újszerű lesz számukra, hogy szinte mindenki sokkal közelebb került mindenkihez. Már nagyon várjuk őket. Végre nem mi leszünk a mazsolák (kezdők).

A vészjósló mutatók mára már az egekbe szöktek. Olaszországban a fertőzöttek száma lehet, hogy több lesz, mint a kínai gócpontban, hiszen a jelenlegi állás szerint 74 386 fertőzött beteg van, és naponta 700 körüli halálozási mutató. Azóta a pár százas spanyol mutatók elképesztő magasba ugrottak. Az egész világ gigászi harcot vív a kórral. Még most sem akarjuk elhinni, hogy ez velünk is megtörténhet. Készülünk, minden egyes helyzetből tanulunk, próbáljuk megismerni a betegség tüneteit. Felkészülten szeretnénk ott állni akkor, amikor elkezdődik.

A kórházban szinte minden megváltozott. Osztályok költöztek másik helyre, és új egységek nőttek ki a semmiből, egyetlen parádés éjszaka alatt felszerelve. Minden után és minden közt fertőtlenítünk, ami már teljesen kikezdte a kezünket, de nem bánjuk, hiszen ez a rommá száradt bőr most a biztonságunkat jelenti.

Az elmúlt héten olyan szeretethullámot kaptunk, amelyet eddig még soha nem tapasztaltunk. Folyamatosan kapjuk a kedves leveleket, biztató üzeneteket, ételeket, italokat és meghatóan szép emberi gesztusokat.

Ez a két hét gyorsan eltelt, és sok változást hozott az életünkbe, amelyeket be kell építenünk. Teljesen elvette az időérzékemet ez a két hét. Mérföldekre kerültem a 12 órától és a Richter Anna Díjtól. A járvány óta a közelmúlt eseményei szinte órák alatt vénülnek a hátrahagyott időben. Hihetetlenül megváltozott körülöttem minden. Remélem, lesz lehetőségem visszanyúlni az elvesztett lehetőségekért, hogy élménnyé érleljem mindet.

Sajnos, a kampányt az adott körülmények miatt, ebben az őrült helyzetben nem tudom folytatni rendesen. Talán ez bánt a legjobban. Pedig mennyivel egyszerűbb és szebb lenne tudni a jövőt, és biztonságban tervezni azt.

2020. 03. 26.

A GYANÚ ÁRNYÉKÁBAN –
EGY LÁTHATATLAN ELLENSÉGGEL HARCOLUNK (COVID–19)

Reggel lassan tértem észhez, és semmihez nem volt kedvem. A hírektől már a hajamat tépem, a FB-hírfolyamot meg már meg sem merem nyitni. Tulajdonképpen csak azért nézek fel rá, mert az idétlenebbnél idétlenebb mémek szórakoztatnak. Egynémelyiken sírva szoktam röhögni. A karanténban lassan becsavarodó helyzetjelentések is kikapcsoló hatással vannak rám ☺ Elképesztő élénk karanténélet van a FB-on. Jó látni, hogy sokakból a legjobb humort hozza ki.

Ma átlógtam a tesómhoz Budára. Jó az idő, így már kevésbé fáj, hogy bringával kell közlekedni, ezt kihasználva kicsit át is mozgattam magam. Klassz volt találkozni a húgommal, még ha három méterről ordítva csacsogtunk is egymással. Talán megéreztem a kijárási korlátozás szelét. Több hétig nem tudunk találkozni, így kénytelenek leszünk családi Messenger-vonalat létrehozni, és videóhívásokon keresztül beszélgetni.

A kórházban kicsit nagyobb nyugalom honol. Sokan belesüppedtek az elmúlt két hét alatt beköszöntött új életbe, ami sajnos komoly veszélyeket hordozhat magában. Mindenkinek meg kell érteni, hogy a stagnálás csak látszólagos jelenség. Bármikor, bármelyik pillanatban belecsöppenhetünk egy olyan valóságba, amelyet ismét napokig kell majd szoknunk. Nem szabad semmit elhanyagolni, minden újszerű szabályt napi gyakorlatként fontos ismételni, és azokról a dolgokról, amelyek kérdéseket hagytak bennünk, beszélgetni kell.

Kaptunk egy mesebeli meglepetést is. Az Uzsoki Utcai Kórház FB-oldalán látható egy videó, amely kedves emlékként fog a szívünkben élni. A Budapesti Polgárőr Szövetség motoros járőrei vonultak fel a kórház udvarán (rengetegen), hogy köszöntsenek minket tapssal és villogó fényárral. Nagyon megható volt.

Mesehősök lettünk

Kipróbáltam az óvszerhez használható plexit. Kicsit kezdek úgy kinézni, mint egy ’90-es években népszerű mesefigura, aki megmenteni készül a földet a gonosz lápi müty mütyök inváziójától. Szoknom kell és elfogadnom, hogy ezek az új eszközök a mindennapjaim részeivé fognak válni. Egy tavaszi fagyizós romizást gyorsabban meg tudnék kedvelni.

Szóval a védőfelszerelés. Elég komoly szabályok vannak a viseléséről, amely alól senki nem lehet kivétel. Amikor a pre-triage (az SBO előszűrője) szól, hogy jön a COVID-gyanús beteg, akkor szkafandert húzunk, és bemegyünk a COVID vizsgálóba. Ez mindenhol így van. Területek vannak erre a lehetőségre elkülönítve. Nálunk az első ilyen szoba az egyik professzor szobája lett. Ő ajánlotta fel. Így fordulhatott elő velem, hogy egy olyan ember székében virágozhattam, aki napjainkban egy élő legenda. Nagyon vigyázunk mindenre, bár gyanítom, a járvány után rendesen meghámozzák belülről ezt a szobát.

Szóval megérkezik a COVID-gyanús beteg. Ki lehet gyanús? Ki akad fenn a szűrőn?

A beléptető rendszer egyszerű. Egyetlen, belépésre kijelölt hely van a kórházban, amely az SBO mellett van. Itt áll egy pre-triage sátor, ahol külsős kollégák segítenek nekünk. (Itt szeretném megköszönni nekik, hogy vannak, jönnek és együtt harcolnak, lélegeznek velünk.) Kikérdezés és hőmérsékletmérés után folytathatják az útjukat a betegek a kórházban, illetve az SBO felé.

Gyanús mindenki, aki köhög, fullad, lázas, fáj a torka, vagy olyan helyen dolgozik, ahol gyakori kontaktust teremt emberekkel. Egyszóval szinte mindenki gyanús lehet, még az is, aki nem. Idegtépő, de így van.

Aki fennakad a szűrőn, az az elkülönítő sátorban ül le, és megvárja, hogy kimenjen érte a COVID team, vagy ha mentővel jön, akkor egyből a COVID vizsgálóba kerül. Számomra fontos a kommunikáció. Arctalanul élünk és létezünk ezekben a szkafanderekben. A betegek szinte semmit nem látnak belőlünk, és sajnos a maszk a hangot is komolyan el tudja nyelni, így sokkal nagyobb figyelmet kell fordítanunk az érthető és hangos kommunikációra.

Persze vannak viccesebb pillanatok. Egy kedves bácsi nemrég bekerült a COVID-ba, és meglehetősen jó humorérzékkel fogadta embert próbáló igyekezetünket, amikor a vizsgálóorvossal próbáltunk egymással kommunikálni. Nagyon kedvesen kuncogott, miközben látszott rajta, hogy nincs jól. Nagyon-nagyon drukkolunk neki, hogy negatív legyen, és mielőbb felépüljön!

A vizsgálóban tulajdonképpen pont ugyanaz a ritmus, mint egy nem fertőző vizsgálóban. A beteget megvizsgáljuk, EKG készül róla, vért veszünk tőle, és szükség esetén (általában mindig) oxigént adunk. Amiben eltér az egész művelet, az a viselt gúnya és a COVID-teszt.

A fertőzésre gyanús betegektől mintát veszünk, amelyet kiküldünk egy laborba. Az új eljárási rend szerint az orrból vesszük a mintát vattapálcával. Kicsit kellemetlen, de nem fájdalmas eljárás. Az orron keresztül hatolunk fel a vattapálcával az orrüregbe, ahol a nyálkahártyát rendesen megdörzsöljük, majd kihúzzuk a pálcát, és a tárolófolyadékba áztatjuk. Ezt a lezárt fiolát küldjük ki egy kísérőlappal, amelyet pontosan kitöltünk. A betegek mellkasröntgen után egy elkülönített osztályra kerülnek, ahol megvárják az eredményüket, és ettől függően kerülnek további terápiás egységekre. (Nálunk a 16-os épület és a C épület egyik része az erre kijelölt hely. Innen is szeretettel üdvözlöm a kollégáimat, akik állig beöltözve viselik ennek a szemét járványnak a hatását minden egyes nap.)

Naponta több COVID-gyanús beteget vizsgálunk, ami fizikailag és mentálisan is megterhelő, de tudjuk, hogy ez még csak a kezdet. Lesz olyan időszak, amikor állig beöltözve fogunk arctalanul masírozni 12 órán át. Ettől sokan félünk, de már szeretnénk túl lenni rajta, így harcra készen várjuk azt a bizonyos vörös napot.

2020. 03. 27.

EZ IS EGY HÁBORÚ, CSAK ITT
LÁTHATATLAN AZ ELLENSÉG

Már legalább 1 napja nem szorongtam, erre az első hír, amit délelőtt olvastam, arról szólt, hogy kijárási korlátozást vezetnek be szombattól. A nyári időszámítás előtt egy nappal. Tiszta őrület, ez nem velem történik meg!

Számítottunk rá, mi több, már vártuk. Sokan nem értik meg, hiszen még mindig a mutatókat nézik. Értetlenkedve állnak, és nem értik, hogy miért ragaszkodunk ehhez a döntéshez, hiszen alig 300 ember beteg az országban. Néha az az érzésem, hogy az emberek csak azt hajlandók befogadni és megérteni, ami számukra ingerképző hatású. Kiragadják a „korlátozás” szót, és berakják a 300-as mutató mellé. Hiába írjuk ki szépen, néha kevésbé szépen, hogy ez a szám vélhetőleg sokkal több, nem értik. Talán, mert nem látják. Bár sose látnák meg!

Amikor suhancként az érettségimre készültem, a kedvenc tételem a II. világháború volt. Sokat olvastam arról, hogy miként változtatta meg a társadalom egészét a háború. Gyárak alakultak át, és az aktualitásnak megfelelő termékeket gyártottak. Fegyvereket, lőszereket és a fronton harcoló katonák számára különböző felszereléseket termeltek.

Megdöbbentő volt a felismerés és a párhuzam. Tudjátok, ez is egy háború, csak ezt egy láthatatlan ellenség ellen vívjuk. A járvány mindenkire hatással van. Van, aki szorong, sokan szomatizálnak (testi tünetek megjelenése a vélt vagy valós félelem talaján), és vannak olyanok, akik azt mondják, hogy őket hidegen hagyja, miközben belül majd megőrülnek az idegességtől, mert megváltozott az életük egy szempillantás alatt.

Én is megváltoztam. Szétszórt Vízöntőként nehezen viseltem a Szűz jegyűek pedantériáját, de most valahogy velük érzem jól magam. Szeretek velük dolgozni, mert extrém módon higiéniamániások. Szerintem ők viselik a legnehezebben ezt a vírusparát, amibe belekényszerült a világ.

Egyik nap együtt dolgoztam egy ilyen Szűz jegyű furcsasággal. Olyan szinten irtózik a fertőzés lehetőségétől, hogy elég kimondani előtte: „koronavírus”, és máris rohan a csaphoz, és egy komplett műtéti bemosakodást intéz. Később, miután már minden olyan tiszta volt, hogy a padlóról ehettem volna az ajándékba kapott olasz pizzát, leültünk a vírustérkép elé. Én a döbbenetes számokat és az egyre vörösebb színben úszó Földet néztem. A Szűz jegyű pedantériás meg a lehetőséget. Elkezdte nagyítani a térképet, és azt nézte, hol van a legkisebb esetszám, ahol még civilizáció is van. Aztán eljutottunk Norvégia legészakibb csücskébe, ahol szerintem nyáron sincs több 18 foknál. Majd rábökött egy kerületre, és diadalmasan felordított: Ez az, ide kell költözni! Norvégia, Tromsø, Hagenbyvegen 16. Jeleztem neki, hogy ott minden túl tiszta meg pedáns, mire közölte velem, hogy igen, nagyon helyes. Én Kanadába mennék szívesen, vagy Amazóniába, de a legjobb az volna, ha mindez elmúlna, és nem kellene 1 órás ki-bemosakodást szerveznem egy nyomorult szendvics kedvéért, ami a levegőben terjengő erős fertőtlenítőszag hatására szinte már ehetetlen.

A kórházba is lassan elkezdett bekúszni a megváltozott élet. Mindenki készül, mindenki másik üzemmódra kapcsolta magát. Folyamatosan a körleveleket tárgyaljuk, és a ránk vonatkozó szabályokat elemezzük. A főnökeink napi szinten kommunikálnak velünk. Nemcsak a közvetlen vezetők, hanem a menedzsment is. Jelen vannak minden helyzetben, még a legnehezebben is.

Elkezdődött

Kaptunk új cuccokat és új betegeket. Egyre több beteg jön. Egyre többet vagyunk beöltözve, és egyre kevesebbszer érezzük ezt furcsának vagy idegennek. Nehéz ezt a piszok vírusfertőzést felismerni, mert nagyon szemét módon rejtőzködik. Nem olyan, mint egy infarktus, aminek tipikus tünete van, EKG-jele van, és egyértelmű, vérből kimutatható jellegzetessége. Ez a fránya vírus mindig csak gyanús. Ez persze a jó eset, mert sajnos egyre több nehézlégzéssel érkező beteg jön. Olyanok, akik lázzal és köhögéssel viselik a mázsás nehézséget, amely rájuk telepszik egy-egy légvételnél. Idős emberek többnyire. Becsületben megőszült nagymamák és nagypapák, akik sokkal jobb sorsot érdemeltek. Egyedül vannak, hiszen látogatási tilalom van, így sokszor mi vagyunk az egyetlen támaszuk. Mindegyik beteget úgy adjuk fel az izolációs osztályra, hogy közben belül aggódunk értük, és a gyógyulásukat reméljük.

2020. 03. 28.

#MINDENMEGVÁLTOZOTT

Átmeneti nyugalom után ismét fokozódik a terhelés. Megint egyre kevesebbet tudok nyugodtan aludni. A krízis talaján érlelődő – nem szokványos – emberi reakciók a legváltozatosabb stílusban érnek utol. Nem tudom, hogy meddig tart ez az őrület. Remélem, nem sokáig. Bár nincsenek illúzióim, tudom, hogy sokak lelkén ejt tartós sebeket a jelen és a közeli jövő. Optimizmusom és önbizalmam kicsit megtört mostanában, de mégis bízom abban, hogy minden körülöttem élő ember vissza tudja majd nyerni a valódi önmagát, ahogy én is egyszer vissza tudok majd változni azzá, aki három hete voltam.

Kevés pihenés után elővettem a kötelező e-maileket. Olyan információdömping van a postaládámban, amit elképzelni sem tudtam azelőtt. De legalább van információ és van kommunikáció. Talán ez a legfontosabb, amivel a dolgozók biztonságérzetét növelni lehet. Nem engednek minket vakon repülni.

A legjobb diéta a stressz. Ha kicsit nagyobb a nyomás, akkor képtelen vagyok enni. Most sincs másképp. Szükségem van pár napra, hogy beépítsem az új információkat és helyzetet. Némi keksz és tea után betekertem a kórházba. A sürgősségin egyre több a beteg, így az osztályátadás ennek megfelelően kicsit hosszabb volt. Ha nyugodt, kevésbé rohanós műszakba lépést tervezek, akkor majdnem egy órával előbb kell bemennem.

Az éjszaka első felében végig szkafanderben cirkuláltam. Egyre több a gyanús beteg, így nem nagyon volt más választásom. Egyik ilyen beöltözés alkalmával, amikor beléptem a vizsgálóba, azt láttam, hogy két ITO-s kolléga is bent van. Volt egy megdöbbentő fél perc, amikor álltunk egymással szemben szótlanul, és próbáltuk felismerni a maszk és szkafander mögött lakó arcok gazdáit. Óriási pillanat volt, de komolyan. Szinte megállt az idő abban a harminc másodpercben. Párszor dolgoztam már velük akkor, amikor még minden normálisan működött a világban. Talán a jelenlétüknek és a határozottságuknak köszönhető, hogy rám talált a nyugalom. Biztonságot éreztem, amiért végtelenül hálás voltam.

A nyári időszámítást és az egész éjszakát úgy léptem át, hogy észre sem vettem az idő múlását. Ma nem dolgozom. 24 órát pihen a szemüveg és az új maskara. Egy hónapja arról ábrándoztam, hogy hosszú évek után végre elmegyek nyaralni. Ma reggel meg arról, hogy mennyire jó volna egy stresszmentes alvónap, amikor nem rándul görcsbe a gyomrom. Próbálom tartani a kapcsolatot a régi barátokkal, azokkal, akik el tudják vonni a figyelmemet, de ez egyre nehezebb kihívás. Valószínű, hogy sokkal nagyobb energiát venne el a másra-kell-gondolni társalgás vagy a megértettség elérése, mint a helyzet elengedése. Remélem, megbocsátják nekem…

2020. 03. 30.

Nagyon régen fordult velem elő, hogy este 21 órakor lámpát oltottam a napra. Kifejezetten frissen ébredtem, és a kávét is első nekifutásra el tudtam készíteni. Kicsit korábban ért utol a reggel, így át tudtam olvasni a kötelező e-maileket és a híreket. Már szinte érzéketlenné válok ebben az őrült híráradatban. Mindenhol a „haragudni kell” érzést akarják kicsikarni az emberből, ami egyre jobban zavar.

Teljesen üresek voltak az utak, így edzés gyanánt űrsebességgel hajtottam be a munkahelyemre. A sürgősségi fotocellás ajtaja kivágódott előttem. Farkasszemet néztem egy görnyedt, félig még pityókás hajléktalan detoxossal (könnyű alkoholmérgezés gyanújával kezelt beteg), aki pénzt akart tőlem kérni. Mondtam neki, hogy pénz nincs, kaja van. Azt mondta, hogy szemét vagyok, és smucig. Rosszul esett, de komolyan. Nem tudja, hogy milyen szalámis szendvicsről maradt le!

Az éjszakás csapat ide-oda szaladgált. A COVID ellátás rájuk eső terhét próbálták lezárni némi csúszással. Nekem mázlim volt. Soha nem szerettem ennyire a fektetős műszakot, mint mostanában. Komolyan, olyan, mint eper tetején a csokihab. Egy beteg volt, aki békésen aludt, amikor átvettem a teret. Osztályra helyezésre várt, így sok dolgom nem akadt vele. Megnéztem a regisztrált paramétereit, és kicseréltem az üressé váló életvizét (infúzió) tartalmazó palackot egy újra. A kezelőorvosa jelezte, hogy hátul szeretné befejezni a néni dokumentációját, így akadt egy kis csúszóidőm, amit reggelizéssel ütöttem agyon.

A napom egyik legjobb része délben hullott elém. Eddig is bearanyozták a napjainkat a különböző adományokkal, amelyek innen-onnan érkeztek hozzánk. Nagyon jólesik a törődés, és kicsit tetszik is nekünk, hogy végre szeretettel gondolnak ránk az emberek. Az adományok következetes áramlását dolgozta ki a főig, amelynek eredményét később rengetegen fogják pozitívan értékelni.

Délután kicsit felgyorsultak az események. Valahogy mindig a délután a necces. Elkezdtek jönni a COVID-gyanús betegek. Megszűnt hátul a harmonikus nyugalom. Én is kivettem a részem a munkából, és villanás alatt a COVID megfigyelőben találtam magam. Volt olyan beteg, aki annyira nehezen vette a levegőt, hogy két méter után le kellett pihennie. Saját bevallása szerint soha nem volt ennyire vacakul. Vizet kért, amit hosszú percekig szorongatott, és csak kortyonként ivott. A vízivás is megterhelte. Lázas volt, köhögött, és fáradt volt. Biztattam szegényt. Mondtam neki, hogy jó kórházba került, és itt majd ismét erőre fog kapni. A hátamról és az arcomról ömlött a víz, de nem volt képem sajnálni magam.

Miközben azon nyomorogtam magamban, hogy miként tudnám a szám tátogatásával érintésmentesen megigazítani a maszkot, hogy ne törje a füleimet és az orromat, azt láttam, hogy egy másik hölgy a táskáját próbálja az ágyra felhúzni. A táskáját, ami nem volt két kilogramm sem. Egyszerűen nem volt ereje. Kérésére kivettem a telefont, és tárcsáztam neki a kért számot. Miközben telefonált, gyorsan infúziókat cseréltem és az oxigenizációs görbéket lestem. A hölgy elfúló hangon kérte a szomszédját, hogy ne feledje megetetni a kiscicáját, és kicsit simogassa meg, hogy ne legyen magányos.

Összeszorult a szívem. Karcsira gondoltam, a kedvenc kandúr cicámra. Átéreztem a néni bánatát és aggodalmát. Szinte azonnal elvonta a figyelmemet a saját gyermeteg nyomoromról. Kicsit faggattam a cicájáról, akiről kiderült, hogy mentett kiscica, és még csak 6 hónapos. Az a legszebb kor. Se nem felnőtt, se nem gyerek. Megnyugtattam a nénit, hogy a cicák hűségesek, és Mókuska várni fogja őt haza. Nehéz volt nem felidézni újra meg újra a történteket.

Nem tudtam, nem tudhattam, hogy nekem is a cicámért kell majd aggódnom éjjel, hiszen amikor elköszöntem tőle, semmi baja nem volt. Napi rutin, ahogy otthon kinyitom az ajtót, Karesz a nyakamba ugrik. Dorombol, nyávog, panaszkodik, hogy én milyen szenya vagyok, és ő milyen szegény. Aztán a hűtőhöz rohan, és várja a vacsit. De most nem jött elém. A fürdőszobában feküdt és sírt. Próbált bilizni, de nem ment. Karcsi cica beteg lett. A Budapesti Állatkórházban találtunk gyógyító lelkeket, akik segítettek rajta. Most lábadozik és szomorúan pihen. A kommunikáció végtelenül empatikus. Minden létező módon tartják velem a kapcsolatot. Műtét után is felhívtak, és részletesen tájékoztattak, illetve e-mailt küldtek, fényképpel.

Drága kis bohócom, remélem, hamar meggyógyul. Esküszöm, ha meggyógyul, hagyni fogom, hogy kipakolja a gardróbot, vagy demarkációs vonalként az ágy közepén aludjon.

2020. 03. 31.

A COVID TEAM – UZSOKI SASOK

Nem sokat aludtam, szinte semmit. Karesz miatt aggódtam, és mardosott a lelkiismeret-furdalás. Nem tudtam tágítani a gondolattól, hogy azért lett beteg, mert sokat kellett egyedül lennie, pedig tudom, hogy 24 órából 18-at alvással, további kettőt félálomban tölt el. De az a maradék négy…

Reggel COVID vizsgálóba lettem sorolva, ami hamar felpörgött, így átléptem a reggelit. Pár óra múlva, amikor kijöttem, már nem láttam értelmét a szendvicsezésnek, így inkább kitartottam ebédig. Az események egyre gyorsabban pörögnek. A kórház az aktuális eljárási rend irányába mozdulva, folyamatosan élesíti a stratégiáját. Új helyzet, új rövid távú jövő bontakozott ki, amelynek beszoktatási szakaszát készülünk lezárni. Nem voltam ideges, sem stresszes, hiszen a kórház időben elkezdett minket trenírozni, pedig biztos nem volt egyszerű, hiszen egy teljesen idegen helyzetben kellett villámgyorsan otthonosan mozognunk, nemcsak egyéni, hanem kórházszinten is.

Délután megkérdezték, hogy szeretnék-e COVID teamben dolgozni. Azonnal igent mondtam. Fel sem merült bennem, hogy nem. Sokan félnek ettől a feladattól. Én a magam Vízöntő módján kicsit másképp látom már a helyzetet. Nem tudom, hogy az élet fog-e hozni még egy ekkora lehetőséget arra, hogy a pandémiát aktív résztvevőként élhessem meg, hogy a fertőző vagy gyanús betegek elsődleges kórházi ellátását biztosító szakmai csoport tagja lehessek. Biztos nagy lesz a terhelés, biztos lesz olyan, amikor lehülyézem magam, mert sok, meg fáj. Egyszerűen muszáj benne lennem, mert valami olyant tanulhatok most a szakmáról, ami egészen biztosan a javamra fog válni.

Este még beszéltem az állatkórházzal. Karcsi jobban van, nem lázas. Nem akar enni. Soha nem eszik, ha bibis a lelke. Tudom, hogy nagyon szomorú most, de őszintén remélem, hogy hamar felépül, és visszaváltozik azzá az elkényeztetett kandúrrá, akivel naponta többször kellett vitatkozni, hogy ne pakolja ki a szekrényeket, hogy ne harapdálja a paplan alól kilógó lábakat, és ne nyávogjon 1 centiről bele az arcomba, amikor az ébresztőre nem kelek fel. Hiányzik a kis csirkefogó, remélem, szebb reggelre fog ébredni!

2020. 04. 01.

Ma eldöntöttem, hogy soha többet nem fogok híreket nézni vagy olvasni, egészen nyár végéig. Néha már az is nagy kihívás, hogy a FB pörgetését túléljem. Mennyivel egyszerűbb lenne az élet, ha a koronavírust akarná mindenki utálni, ha már ragaszkodunk az utálni vágyáshoz mint átlagos napi programhoz! A reggelem azzal telt, hogy megpróbáltam elfogadni ezt a képtelen hírarzenált, ami napjainkban már-már toxikus méreteket ölt.

Ma nem dolgozom, ami kifejezetten klassz bónusz. Próbáltam összerakni, hogy mi mindent szeretnék megcsinálni ezen a szabadnapon, de valahogy nem jött össze semmi. Egész nap a gép előtt ültem, és a szakirodalmak tartalmát próbáltam beépíteni. Nem tudom, ki hogyan éli meg ezt a helyzetet, de én már kezdek attól félni, hogy ha egyszer ennek vége lesz, akkor nekem elvonási tüneteim lesznek. A közelmúlt jelentős dolgai és történései szó szerint évtizedes távolságba kerültek tőlem. Nemrég az volt a legnagyobb gondom, hogy milyen magas sarkú topánban tudok életben maradni a Richter Anna Díj díjátadóján, ma meg az a legkisebb gondom, hogy elfogyott a gyógyszerem, amit a gyomrom védelme érdekében szedek, így kénytelen voltam elviselni a kínzó fájdalmat, ami az étkezés kihagyásakor jelentkezett, nem túl tapintatos módon.

Az állatkórházból felhívtak telefonon. Nagyon kedvesek voltak, jólesett az emberséges kommunikációjuk. Elmondták, hogy Károly herceg, az én kedvenc kiscicám már jobban van, de nem eszik és nem iszik, amióta bent van. Két kerek napja nem akar enni és inni, pedig imádja a hasát. Most infúziót kap, hogy ne száradjon ki. Amikor letettem a telefont, kínomban elsírtam magam, pedig nem vagyok egy sírós fajta. Azt hiszem, a tehetetlenség dobta rám a könnyzsákot, ami elég rendesen kifakadt. A lényeg, hogy végre hazajöhet holnap a henye kandúr. Remélem, itthon újra visszajön az étvágya.

Délután érkezett meg a nap híre. Elindult a fogjunkössze.hu oldal. Zseniális. Rengeteg adni vágyó állampolgár keresi a lehetőséget, hogy adni tudjon. Ez az oldal a kereslet-kínálat egyensúlyt koordinálja. Persze az állam is segít, hiszen a védőfelszereléseket, illetve az egyéb, nagyobb volumenű támogatásokat az állam biztosítja, de mindent nem tudnak intézni, főleg nem a hétköznapi emberek apróbb (az állami keretekhez képest apróbb) felajánlásait. Ez nagyon jó segítség nekik. Remélem, meglátják benne a természetes és kedves szándékot.

Egyébként a mi kórházunkból gyökerezik az ötlet. A főig zseniális észrevétele és terve volt az aránytalanság megszüntetésére. Én például 2 kilót dagadtam a rengeteg ételtől, amit ajándékba kaptunk, míg egy másik kórház szó szerint úgy nézett ki, mint egy ravatalozó a rengeteg ajándékvirágtól, ami szép, de lehet, hogy máshol is szép lett volna, és beváltottak volna 2 muskátlis ládát egy 42-es songoku pizzáért. Volt olyan kórház, amelyik nagyon perifériára szorult. Kevésbé frekventált környéken sajnos megesik az ilyen, pedig ott is komoly harcok folynak a járvány elleni készültségben.

Milyen furcsa, hogy nem dolgozom, és fejben mégis ott vagyok a kórházban. Nehéz lepattanni erről a vonalról. Szinte behálózza az egész életemet, fizikai lényemet ez a járvány. Állandó kapcsolatban állok szinte mindenkivel, aki bent van, akkor is, amikor én nem vagyok bent. A folyamatos levelek, kedves üzenetek és vicces ugratások otthonosra fészkelték magukat a lelkemben.

Holnap kezdem meg az első napomat a COVID SBO osztaggal. Kicsit izgulok, de már nagyon várom. Szeretnék sokat tanulni és többet látni, tapasztalni. Szeretném megismerni a vírus ezer arcát.

2020.04.02

COVID SBO – #REDZONE

Rájöttem, hogy csikóhal szeretnék lenni az óceán dzsungás mélyén, távol a civilizáció okozta hatásoktól. Én esküszöm, próbálok leszokni a hírolvasásról, de nehéz. Végül is köze van a második szakmámhoz. Mentségemre legyen mondva, hogy redukáltam a figyelt híroldalakat négyre, így képes vagyok ép ésszel létezni. A FB-ról nem érdemes tájékozódni, mert ilyenkor az ember elolvassa a főcímre fókuszált hír alatti kommenteket, és tutira kihord lábon két infarktust. Döbbenet, mennyire erős befolyása tud lenni egy-egy jobban sikerült főcímnek és felkonfnak (bevezetőnek). Az emberek sokszor el sem olvassák a teljes hírt, ahogy azt sem mindig nézik meg, hogy vajon hiteles-e az oldal, ahonnan a kötelező agymenést tálalják.

Reggel korán keltem, és bringával mentem dolgozni. Nem szívesen buszozok, mert van egy kis vírusparám, és úgy hiszem, nem teszek magammal rosszat, ha frissen érkezek a munkahelyemre. Leszámítva a -2 fokot, ami ráfagyasztott a nyeregre, egész jól esett a reggeli hajtás a kiürült utakon.

Viszonylag csendes volt a délelőtt, és jó hangulatú. Azt hiszem, kezdünk belesimulni a környezetváltozásba. Sokat nevettünk és viccelődtünk. Jött egy-két beteg, de nem volt akkora megterhelés.

Később elkezdtük berendezni a COVID SBO-t, az igazi RED ZONE-t. Nagyon menő lesz. Van külön pihenőszoba, mindjárt kettő is, és van egy külön rész a be- és kizsilipelésre. Ezt nagyon fontos szempontnak tartottam. A sokktalanító (az a hely, ahol a legsúlyosabb állapotú betegeket látjuk el) nagyon tágas. Kifejezetten tetszik. A legjobb, hogy hermetikusan zárható, így biztosra mehetünk.

Van egy ortopéd-traumatológus rezidens srác, aki olyan spéci cuccokat hozott, hogy leesett az állunk. Remélem, jön majd hozzánk dolgozni a redbe. Eleve azt remélem, hogy több osztályról jönnek hozzánk doktorok. Ez amolyan csapatépítőtréning-féleség is lehetne. Teljesen más így megismerni egymást. Az aktuális helyzetnek komoly építőereje van. Egy olasz doki azt mondta a YouTube-videóján, hogy egy idő után megszűnik a sebész, gégész, traumatológus vagy szülésznő, dietetikus. Orvos van és nővér. Most ehhez a részhez érünk lassan. Az olaszoknak hála, sokkal könnyebben vesszük az akadályokat. Nagyon sokat segített nekünk, hogy elmondták a tapasztalataikat, és jelezték a buktatókat. Nem tudunk elég hálásak lenni nekik.

Délután elkezdtek jönni a betegek. Be kellett öltöznöm. A beöltözés olyan, mint egy rituálé. Ahogy elkezdjük felvenni a védőruhákat, és elbújunk a maszk és szemüveg mögé, úgy ereszkedünk egy teljesen másik tudatállapotba. Mint amikor a százas síkfutás döntőjénél a futók betérdelnek a rajtgépbe.

Volt egy idős beteg, aki nagyon próbálta elhitetni velünk, hogy jól van és nem fullad. Nagyon kereste a levegőt szegény. Gondolkodott, hogy hol hibázhatott, hiszen minden szabályt betartott, amit a televízióban hallott, és mégis… nagyon nehéz volt megnyugtatni őt. Egyedül éldegél, távol a gyermekeitől. Szinte semmi kontaktja nincs. Hetente háromszor megy boltba. Amikor ezt kimondta, összeszorult a gyomrom. „Az is elég” – gondoltam magamban. Megbeszéltük, hogy nagyon erős lesz és bátor, és nem hibáztatja magát, mert erről tényleg nem tehet. Elmeséltem neki, hogy miként fognak a napjai telni a kórházban. Azt hiszem, végül elhitte nekem, hogy biztonságban van. Biztos vagyok benne, hogy meggyógyul rövidesen. Lehet, holnap meglátogatom, ha engedik.

Este eljött a napom fénypontja. Elmentünk Karcsikáért az állatkórházba. Amikor beléptem az ajtón, azért izgultam, hogy megismerjen. Fura volt ez az érzés, hiszen 3 napot töltött távol tőlem. A cicaboxban csücsült a falhoz lapulva, és nézett a nagy szemeivel rám. Aztán elfordította a fejét. Azt hiszem, akkor lettem elküldve a meredek fenébe. Megkaptuk a gyógytápot, a recepteket, és kicsengettük a lóvét, amiért egy ultracacib cicát is lehetett volna venni. Kicsit gátlástalan áron mérték a segítséget, de, ugye, a sürgősségi felár, az nagyon játszott.

Amikor hazaértünk, és kiengedtem a mobilsittből, akkor kicsit eltorzult a fejem. A cicus alatt egy száraz dekulap (pelenkaanyagból készült, alul vízhatlan terítőféle) és egy pisiben tocsogó pokróc, ami Karcsié (volt…). Hát nem panaszkodtam, mert legalább sikeres volt a nagy húgyfakasztó hadművelet. A népszerűségem erősen megzuhant, amikor az anyai ölelés helyett fürdésre került sor. Muszáj volt lemosni róla a szügyig érő cicapisit. Utána megtöröltem és elengedtem a henye kandúrt. Gondoltam, alapjaiban rengett meg a viszonyunk. Aztán adtam neki spéci Karcsivacsit, és megtört a jég. Bújt, dorombolt és nyafogott. Úgy, ahogy azelőtt. Ahogy senki más. Karesz meggyógyult!

2020. 04. 03.

Néha nem tudom, hogy mi okoz nagyobb félelmet az emberekben: a vírus, vagy az emberekből kicsikart harag okozta nem normális reakciók? A FB-on egyre megdöbbentőbb információkhoz lehet jutni. Tökéletes eszköze annak, hogy az ember tíz perc pörgetés után lejöjjön az életről.

Ma nem dolgoztam, így ráérősen ébredtem fel négy felvonásban. Nemrég eldöntöttem, hogy három híroldalt fogok ezután böngészni, de ezt ma redukáltam egyre. Tulajdonképpen olyan, mintha kánont énekelnének az újságírók. Mindenhol ugyanaz folyik, csak pár perc csúszással. Miközben olvastam az előttem álló monitorokon futó híroldalakat, azon gondolkoztam, hogy én hogyan csinálnám, hogy más legyen. Aztán a második kávénál rájöttem, hogy ez szinte lehetetlen. Az emberek rá vannak szoktatva a percenként frissülő, hangulatkeltő hírekre, így tulajdonképpen nem is újságírás van, hanem szalagcím-háború. Ki tudja ugyanazt a hírt cifrább, kattintósabb verzióban tálalni, ki tudja előbb haragra gerjeszteni az olvasókat?! A legjobban az tetszik, amikor arról értesülök olvasás közben, hogy nekem épp milyen lelki, fizikai és mentális állapotban kell lennem.

Kint egyre erősebben bontogatja a szárnyát a tavasz. Kicsit furcsa, hogy a természet úgy intéz nekünk komoly leckét, hogy közben a legszebb ruhájában tündököl. Egyre erősebben kerít hatalmába a gondolat, hogy ez egy lecke, amiből tanulnunk kell. Szinte mindent elvett tőlünk ez a járvány, ami eddig természetes volt, így nem is hiányzott. Ilyen a személyes kapcsolatok és kontaktusok tartása. Ugyanakkor azt adja dömpingszerűen, ami miatt ezek a személyes érintkezések eltűntek. A digitális kommunikáció falai közé szorultunk.

A délután már kicsit mozgalmasabbra sikerült. Nyughatatlan emberként kerestem a lehetőséget, hogy hol tudok hasznos lenni, és valami értelmeset tenni. Amikor volt egy szabad órám, lerohantam kaját venni. Találkoztam egy kedves barátommal, Attilával, akivel egy helyre járunk edzeni. Ajándékot hozott nekem.

Kaptam tőle egy arcvédő plexit, amit munka közben tudok viselni. Nagyon megható volt ez az ajándék, ami nem csak nekem fog segíteni, hanem azoknak a kollégáimnak is, akikkel együtt dolgozom a COVID-bányában.

Az estémet pihenésre szántam, de Karcsi cica áthúzta a számításaimat. Megint rázendített a bilibalhéra. Visszavittük az állatkórházba, ahol a doki bácsi adott neki szurit, és ellátott egy-két tanáccsal. Azt mondta, nincs nagy gáz, adjam neki a gyógyszereket. Tulajdonképpen pont úgy viselkedek, mint azok a betegek, akiket nem értek meg, hogy miért rohannak vissza egy nap után a sürgősségire. Azt mondta, hogy figyelgetni kell, ami számomra nem volt megoldható, hiszen nappalos műszak előtt álltam, így a tesóméknál tentikélt a herceg. Szörnyű érzés volt lepasszolni, de nem volt más választás. Nem mertem egyedül hagyni úgy, hogy senki nem tud ránézni.

2020. 04. 04.

Korán keltem, hajnali öt órakor. Megnéztem az egyetlen híroldalt, amelyet az új tervek szerint információszerzésre használok, majd leültem kávézni. Aztán úgy éreztem, hogy a kávé öntött belém némi erőt, és megnéztem a többi híroldalt is. Talán ennek volt köszönhető, hogy csúcsidőt tekertem a munkahelyemre. Szó szerint kitapostam a bringa lelkét. A fülemen ott lógott a füles, amiből maximális hangerőn dübörgött a Metallica. Amikor beértem a kórházba, szabályosan úgy fújtattam, mint egy kaptás ló, de totál megérte, mert kiment belőlem a hírarzenál okozta feszültség.

Reggel az első dolgom az volt, hogy meghallgattam az előző műszak szépre festett eseményeit. Egy partiképtelen detoxos billegett mellettem a fotocellás ajtó előtt. Kereste a kiutat. Megkérdezte, hol van, de meg sem várta a választ. Pénzt kért. Mondtam neki, hogy az nincs, de kaját tudok adni. Elküldött a francba, és elvágtatott.
Ő is lecsúszott a szalámis szendvicsről.

Elolvastam a faliújságot, és megnéztem az új eszközök használati utasítását. Megint rengeteg új dolgot kaptunk, többnyire olyan dolgokat, amelyeknek komoly hasznát tudjuk venni. Nem tudom, ki hogy van ezzel, de én minden apróságnak tudok örülni. Örülök, ha pluszpénzt kapok – függetlenül a mennyiségtől –, és örülök, ha pluszeszközt kapunk. Még egy egyszerű képeslapnak is tudok örülni. Persze tudtam, hogy számíthatunk újdonságra, hiszen előre jelezték nekünk.

A sok érdekesség és újdonság mellett, amit leginkább értékelek, az a bizalom. Számomra ez rendkívül fontos, főleg az egészségügyben. Nagymértékben fokozza a biztonságérzetemet a tudat, hogy kölcsönös bizalmat tudok ápolni a kollégáimmal és a feletteseimmel. Ez az a kapcsolat, ami miatt nem élek állandó rettegésben akkor, amikor bent vagyok. Soha nem lennék képes ezzel visszaélni. A mai világban az ilyen jellegű értékeket meg kell becsülni, hiszen minden, ami ezt a fajta kötődést negatívan befolyásolja, az nemcsak a dolgozók hátán csattanó ostor, hanem a betegekén is. A lehető legtávolabbra szeretem elkerülni azokat az embereket, akik ezt nem becsülik meg. Lehet, hogy jó fejek a magánéletben, de belül szerintem nem annyira jó emberek.

A napom egyébként nem volt rossz. Sőt. Szinte alig jött beteg. Sokat beszélgettünk, viccelődtünk, és picit sütkéreztünk a napon. Nem tudom, mikor lesz itt armageddon, de néha az az érzésem, hogy el fog maradni. Azért az mesébe illő lenne, ha elmaradna az esetszámok emelkedése. Kicsit letörné a haraggyártók kedvét.

Megnéztem a kórházi berkekből kiinduló új kereslet-kínálat egyensúlyt koordináló weboldal, a fogjunkössze.hu új dizájnját. Szerintem egyre jobb lesz, nagyon eltalálta a főig, hogy mire van szükség. Remélem, több helyre eljut, mert rengeteg civil ember próbál segíteni, és persze vannak kisebb, perifériára szoruló egészségügyi intézmények, amelyek kevésbé tudnak nagy feltűnést kelteni. Nekik kifejezetten klassz lehetőség ezt az oldalt használni.

Karesz ma hazajött (megint). Kicsit meg van sértődve, de rögtön rárabolt a kajára, majd hangos dorombolás és nyávogás mellett tudatta velem, hogy a következő ilyen kanyar után letépi a térdemről a bőrt. De legalább szóba áll velem…

Holnap nem dolgozom. Kicsit szögre tudtam lógatni a harci díszt.

2020. 04. 05.

A FŐVÁROS ÜTŐERÉN JÁR TÁNCOT A FEGYELMEZETLENSÉG PENGÉJE

Lagymatag nap volt a vasárnap. A reggeli félórás ébredésem után megkezdtem a szabadnapos rituálét, ami a pizsamában történő félnapos flangálást jelenti nálam. Nem volt kedvem átöltözni. Úgy voltam vele, hogy addig vagyok igazán szabadnapon, amíg az idétlen kacsás pizsamagatyámban feszülök, és a bolyhos papucsomban csattogok.

A kötelező önsorsrontással is felérő hírek olvasását hamar feladtam. Egyszerűen már kiakadni sem tudok. Aztán kinyitottam a Facebookot, és rájöttem, hogy van lejjebb. Egy kommentkarate pattant fel előttem, amelyben 3 ősintenzíves nővér próbálja a laikusok tüzén át megérteni, hogy miként lehet több tucat beteget egy gépről lélegeztetni. Megnyugvással töltött el a felismerés, hogy nemcsak az egészségügyhöz értenek sokan, de az intenzív terápiához is. Hála a jó égnek, nincs veszve minden.

Délután (a saját időzónámban) elindultam edzeni. Gondoltam, tekerek egy Budapest-kört. A Városligetnél átfutott rajtam egy sokkolóan baljós gondolat. Tele volt a liget emberekkel. Egymás hegyén-hátán hancúroztak a fűben, és élvezték a langyos tavaszi időt. Olaszországra gondoltam. Arra az időszakra, amikor elkezdett Lombardiában fészket rakni a járvány. Az emberek örültek a laza megszorításoknak, és vígan élték az orosz ruletten nyert szabadságot. Ők sem vették komolyan.

Nagyon kiborultam. Nem akarok Bergamót itthon átélni. Féltem a családomat, a barátaimat, és nem akarok betegeket sorra halni látni. Nem akarok kollégát veszteni. Nem, nem és nem.

2020. 04. 06.

A sürgősségi és a kórház még mindig ijesztően csendes. Csak a dolgozók masíroznak ide-oda, és készülnek a járvány apokaliptikus támadására. Reggel találkoztam egy beteggel, aki nemrég, pár napja került be. Már jobban volt, így hazamehetett. Beszéltem vele pár mondatot, és szépen kértem, hogy nagyon vigyázzon magára. Esős, hideg idő volt, amikor bekerült. Az egyetlen élő rokonával jött, a testvérével, aki nem jöhetett be a kórházba, mert látogatási tilalom van. A portán megkérték, hogy menjen inkább haza, és próbáljon telefonon kapcsolatot tartani. Emlékszem, nagyon sírt kint a testvére. Fájt, hogy nem tudtam őt beengedni. Később, amikor a beteg kicsit jobban lett, eszembe jutott, hogy a telefonálás ilyenkor jót tesz. Előbányásztuk a táska aljáról a telefont, és tárcsáztuk a számot. Kicsit megnyugodott szegény, amikor el tudta mesélni, hogy mi történt bent vele. Sajnáltam, hogy nem tudott videótelefont használni. Az lett volna az igazán nagyszerű.

Délelőtt kaptam egy új csúcsmaszkot. Kissé olyan vagyok benne, mint Darth Vader, még a légzésem is olyan. Nagyon hálás voltam érte, mert a korábbi maszkok nagyon kikezdték az orromat és a szemem alatt a bőrömet. Muszáj rászorítani fent, ha nem akarom a kilélegzett párás levegőt a szemüvegemre lihegni. Később kaptunk mellé új plexiket is. Azt hiszem, nincs okom panaszra. Mondjuk bármikor kiegyeznék egy vége főcímmel, de erre egyre kisebb az esély.

Egyre inkább lüktet bennem a Bergamo-érzés. Egy fiatal traumatológus rezidenssel futottam össze. Ismerem kezdő medikus kora óta. Mosolyogva újságolta, hogy együtt fogunk hasítani a COVID-ban, amit én csak Idahónak hívok. Eszembe jutott az olasz doki videója, amiben beszámol arról, hogy egy idő után, amikor már nem sokkol a pozitív teszteredmény, azt veszed észre, hogy már nincs a kórházban traumatológus, sebész, szemész vagy szülésznő. Orvos van és nővér. Fájdalmasan hasított belém a videó felelevenítése. Folyamatosan erősödik bennem az érzés, hogy az armageddon, amire készülünk, nem fog elmaradni.

2020. 04. 07.

SZÉPEN KÉRLEK, MARADJ OTTHON!

Reggel viszonylag frissen ébredtem. A reggeli kávém szürcsölése közben – hogy nagyobbat üssön – felpattintottam a Facebookot. Megtudtam, hogy hogy érzem magam, hogy mennyire vagyok fáradt és védtelen. Többnyire mindenki jobban tudja, hogy miként viseljük a járvány okozta felfordulás körülményeit.

Délelőtt 10 óra van. Ez nem az én időzónám, még nem mehetek ki. Hasznos próbáltam lenni, és kerestem a tenni tudás útját, miközben behajigáltam az elmúlt napokban felhalmozódó szennyest a mosógépbe.

Az AKUT Szakasz oldal kezelése, a közösség egy-egy tagjával történő csevegés elég rendesen le tud kötni. Klassz, hogy néha elvonódik a figyelmem, még ha csak részben is, hiszen mindenhol a koronavírus a leggyakoribb téma. Elolvastam az e-maileket és a kötelező tudnivalókat. Lassan kénytelen leszek egy külön mappát csinálni a gépemen, mert annyi dokumentum van már a postaládámban, hogy lassan le fog tiltani a gmail.

Dél van, hurrá! Eljött az időzónám, mehetek vásárolni. Gyorsan összefirkáltam a listát, és lerongyoltam a közeli Pólus Centerbe. Az ország egyik első plázájában nagyjából 3-4 üzlet van csak nyitva. A Tesco nem volt zsúfolt. Elszórtan tébláboltak a vásárlók. Elégedett voltam, hiszen betartották a kijárási korlátozás egyszerű feltételeit.

Később kimentem edzeni. Amikor elértem a patakig, majd a Városligetbe, akkor kicsit elszomorodtam. Tele volt emberrel. Nemcsak sétafikáltak vagy edzettek, hanem piknikeztek, labdáztak, boldogan egymás nyakába ugráltak és érintkeztek. Sokkoló volt a látvány. Nem értettem. Szabályosan lepergett előttem a fertőzés rövidfilmje.

Két haver találkozik, az egyik tünetmentes vírushordozó. Örömében átöleli az addig „steril”, tehát nem fertőzött barátját, és hosszasan csevegnek. Majd jön egy másik haver és egy harmadik. Kibontanak egy vizet, és az egyik beleiszik, majd jószívűen átadja a haverjának. Láttam, ahogy a vírust átadja a komájának. Láttam, esküszöm, a lelki szemeimmel láttam! A gyanútlan cimbora hazament, és megcsókolta a kedvesét, akivel közös háztartásban él már több éve. Felvetődik a kérdés: jön a húsvét, mi legyen? Ugorjunk el a nagyihoz! Viszünk neki egy csokrot és egy kis sütit, de nem érintkezünk vele. A biztonsági stratégia után felhívták a nagyit, aki boldogan fogadta a szabályos távolságtartás melletti látogatást.

Eljött a nagy nap. A gyerekek boldogan ugrottak ki a kocsiból, és kiabáltak: Itt vagyunk, nagyika! A néni a kertbe invitálta fiatal unokáját és kedvesét. Boldog volt és könnyezett. Nagyon magányos idők járnak felette, így a látogatás felett érzett öröme sokkal erősebb volt, mint valaha.

Az unoka átadta a csokrot és a sütit. Letette azokat az asztalra. Nagymama megfogta a csokrot, megszagolta, és magához szorította. Boldogság járta át a szívét, még akkor is, ha az unoka helyett a tőle kapott virágcsokrot szorongatja. Könnyeit letörölte a kezével, és egymástól távol, a két métert betartva beszélgettek.

A tünetmentes unoka a szeretetből átadott csokorral vitte át a fertőzést a nagyira úgy, hogy nem is tudta. Persze hogy nem tudta, hiszen jól van, fel sem merült benne, hogy 2-3 nap múlva kicsit fájni fog a torka, és köhögni kezd. Ahogy azt sem tudta, hogy a nagyi egy hét múlva nagyon beteg lesz. Magas lázzal fogja felkeresni az orvosát vagy a mentőket, és kórházba fog kerülni.

A lepergett film még úgy is ijesztően hatott rám, hogy naponta látok idős betegeket, akik nagyon elesett állapotba sodródnak a koronavírus-fertőzés miatt.

Ma este dolgozni megyek a COVID SBO-ra. Már most készítem a lelkemet, és csak remélni tudom, hogy jobban fogunk kijönni a fegyelmezetlenség okozta túlterheltségből, mint az olaszok, a spanyolok vagy az amerikaiak.

2020. 04. 08.

ÁLMOMBAN A COVID-BAN VOLTAM VÉDTELEN

Egész nap nem volt kedvem semmihez. Lementem kicsit edzeni, de nem ment igazán jól. Azt hiszem, elértem egy olyan mentális szintet, amikor már nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy itt van, itt toporog a küszöbön az „ellenség”. Végeláthatatlan hosszúságú szakmai anyagok ömlenek rám, amiket olvasok, de már fel sem fogom. Egyszerűen eljutottam a no input állapotba.

Délután újra megpróbáltam kicsit edzeni, de második nekifutásra sem ment. Kicsit elidőztem a szokásos híroldalak felett, és szép lassan elkezdtem készülni az éjszakai műszakra.

Ezt sosem leszek képes megszokni. Bár humoros, jópofa csapat dolgozik a COVID SBO-n, mégis kicsit idegesen álltam munkasorba. Minden és mindenki zavar a jelenlétével és hangjával ilyenkor. Szükségem van vagy 30 percre, hogy átálljak egy másik fordulatszámra, és elkezdjek alkalmazkodni.

Amikor leértem Idahóba, a kollégáim kint álltak a mentőparkolóban. Nagyon irigyeltem a nappalosokat. Tudtam, hogy hazamennek, és a cipőikkel együtt fogják lerúgni a felhalmozott gondokat. Nem nagyon volt időm sajnálni magam, mert folyamatosan kaptam a leckét a gépekről, gyógyszerekről… Egyszerűen nincs megállás.

Éjjel tudtam picit pihenni, de ez nem volt igazi pihenés. Rémálmok kergették egymást teljes összevisszaságban. Álmomban a COVID-ban jártam védtelen. Kezeimen nem volt kesztyű, arcomat és testemet nem fedte semmi. Mezei munkaruhában mentem a kollégáim után, akik sorra látták el a bajba jutott embereket. Sokan voltak, rengeteg beteg, és mind levegőért könyörgött. Láttam, ahogy a kollégák ide-oda futkosnak, oxigént adnak, és kiírt terápiákat indítanak. Szemben velem egy idős néni az ágyban ülve kereste a levegőt, de nem találta meg. Rémülten bolyongtam a helyiségben, míg végül egy beteg ágya mellett álltam meg, aki megragadta a fedetlen kezemet.

Felriadtam. Egy kollégám jött be szólni, hogy lefőtt a kávé. Ő érintett meg. Felültem a fekhelyemen, és levegő után kapkodtam. Néztem a kezemet és a ruhámat, majd a környezetemet. Kellett egy kis idő, mire felocsúdtam ebből az álomból. Ébredés után egyből a védőruháimat néztem át. A tiszta maszk, a plexi és a szemüveg ott pihent az asztalon, ahova elő lett készítve, hogy kéznél legyen. A fehér szkafanderek lapra csomagolva pihentek a polcon, alatta a zsilipcipőmmel. Álom volt. Csak egy rossz álom.

Bárcsak az lenne…

2020. 04. 10.

EGY HÓNAPJA TART AZ ÁLLÓHÁBORÚ

Egy hónappal ezelőtt azt gondoltam, hogy kevés időt adott nekünk a sors. Rettegve olvastam mindennap a híreket, és figyeltem a sajtótájékoztatókat. Akkor azt gondoltam, hogy pár hét múlva, mire beköszönt az igazi tavasz, teljesen meg fog változni az életem, szinte minden szegletében.

Így is lett, de nem úgy, ahogy azt elképzeltem. Mert elképzeltem, ahogy mindenki más, aki az egészségügy frontvonalán harcol. Nem volt nap, hogy ne pergettem volna le a filmet, aminek egy vezető témája volt: a zéró nap. Amikor elkezdődik a valódi küzdelem.

Hetekig figyeltem nyugalommal a koronavírusról szóló cikkeket addig, amíg Olaszországba be nem gyűrűzött a járvány.

Más kultúra… Ezzel nyugtatom magam. Ott az idősebb emberek komoly társadalmi életet élnek. Szórakoznak, közösségbe járnak, és nem riadnak vissza az érintésektől, öleléstől és arc-arc kontaktustól. Mindaz a szép és kedves emberi viselkedés, amit hiányoltam a magyar mentalitás tárházából, mától riasztó lehetőséggé vált a fertőzés terjesztésére. Egyszerre érzek félelmet, szorongást és izgalmat. Nézem az ismeretlen olasz kollégák hősies küzdelmét és arra gondolok, hogy vajon mi lesz, ha…?! Nem tudunk a kérdéstől elvonatkoztatni. Mindenki erről beszél bent. Nem pletyka-, hanem félelemszinten. A főnökeink naponta többször tájékoztatnak minket a ránk vonatkozó újdonságokról. Megmutatták a védőfelszerelést, amit addig csak az Instán vagy a FB-on láttam. Nevetünk, elképzelünk, de belül nagyon ideges szorongást érzünk.

Várunk és remélünk, hogy a hazai, hűvösebb emberi viselkedés és a minimális, csak közeli ismerősnek ajándékozott kontaktus eredménye először válik a szemünkben pozitívvá.

Ancsa vagyok, sürgősségi triage. Egy sikeres kórház sürgősségi egységén várom a feladatot, hogy megharcoljak az ismeretlen kórral. Rohadék érzés ez a fajta izgalommal kevert félelem. Csak remélni tudom, hogy a lehető legjobbat fogja kihozni belőlünk, belőlem.

(Egy triage naplója – az első bejegyzés)

Tulajdonképpen el is kezdődött, de nem úgy, ahogy azt képzeltem. Olyan ez, mint amikor a vízilabdázók lebegnek a medence két végében felsorakozva, farkasszemet nézve egymással, és várják a sípszót, ami nem akar megszólalni, még nem. Jelenleg több frontvonalon folyik a harc a hazai egészségügyben. Vannak előretolt frontvonalak, és vannak védvonalak. Én egy védvonalon várom a rajtot, és aggódva várom a régi barátaimtól a híreket, akik már hetek óta keményen küzdenek. Lelkiismeret-furdalásom van, nem kicsi, hiszen kényelmes rajtpozícióban, sokkal több felkészülési idővel a zsebemben fogok tudni beszállni ebbe a furcsa csatába, amelyet egy teljesen láthatatlan, számunkra csak kevéssé ismert ellenség ellen vívunk.

Az elmúlt hónapban egy érzelmi hullámvasúton utaztam. Hol lent, hol nagyon lent és hol magasabban, kicsit több önbizalommal néztem szembe a valósággal. Láttam elesett állapotú idős embereket, láztól ködös állapotúakat, és kevés tünetet cipelő, de rettegő fiatalokat is. Voltam utolsóként látott arctalan hőse egy idős embernek, akinek sajnos nem sikerült. Viseltem a szkafandert, néha inkább elviseltem, és megtanultam maszkban és szemüvegben létezni, még ha nem is szeretem.

Látom magam körül a változást, ami, ha lehet, jobban megvisel, mint bármi ebben a tébolyult időszakban. Mindenkit megváltoztat valamilyen szinten ez a járvány. Leginkább a szélsőséges reakciók és helyzetek azok, amelyek megmaradnak bennem, aminek egyik-másikát évekig fogom magammal cipelni, némelyiket talán a sírig is. A széplelkű emberek egyre több jót és szépet tesznek, aki viszont kevésbé konstruktív, az meg rombol, sokszor egyetlen szóval vagy tettel. Tiszta őrület, hogy nem tud leplezetlen maradni a valós egyéniség ebben a helyzetben.

Egy hónapja meggyőződésem volt, hogy áprilisra nem lesz se éjjelem, se nappalom. Fogalmam nincs, mit hoz a május, bár tudnám, de nem tudom. Senki nem tudja, de mindenki várja, hogy viharos átvonulás után lefújják végre ezt a soha véget nem érő meccset.

2020. 04. 11.

COVID-HÚSVÉTRA KÉSZÜLÖK

Kicsit lejöttem a COVID-szerről végre. Sikerült elolvasnom (ismét) Andre Agassi Open című könyvét. Anno, amikor elkezdtem az Uzsoki SBO-n dolgozni, sokat teniszeztem. Nagyon szeretem a teniszt. A kajak után (jó, titokban előtt) a kedvenc sportom. Nagyon szeretnék megint ütni, de erre most egyre kevesebb esélyem van, így elővettem ezt a könyvet. El tudta vonni a figyelmemet végre a hétköznapok nyomasztó terheiről.

Elképesztően lebilincselő a sztársportoló élete, megjelennek benne mindazon titkok, amelyeket a külső szemlélő nem láthat. Minden fájdalom, csalódás és persze a szerelem. Örülök, hogy elém került ismét ez a könyv.

Délelőtt befejeztem a bevásárlást. Húsvétra készülök, még ha nem is olyanra, mint amilyenre normális körülmények közt készülnék. Ebben a húsvétban nem lesz családi találkozó, sem gyermekzsivaj, sem töltött káposztázós hétfő délután. Rettenetesen elszomorít, hogy a járvány elvette tőlem ezt az ünnepet, amelyet a legjobban szeretek mind közül.

A húsvét az igazi, ami visszarángat gyermekkorba, ami emlékeztet egy fontos dologra: az otthonra, a családra és a családdal töltött, ájulásig zabált boldog pillanatokra.

Most, hogy biológiailag felnőttnek vagyok tekinthető, kicsit elméláztam ezen. Épp az ideális sonkát rotyogtatom, és az ideálisnak vélt lájt kolbász illatát keresem a gigantikus, már-már UFO méretű tojások társaságában, miközben azon kattogok, hogy vajon velem van-e a hiba, én vagyok-e ennyire fordítva bekötve. A kolbász illata valahogy nem az igazi, ahogy a sonka sem úgy néz ki, ahogy… Végül megtaláltam az egyszerű választ: A húsvét otthon az igazi. Igen, OTTHON, inkább így, nagybetűvel! A szülői fészekben, ahol találkozhatnék a szüleimmel, és azzal az illattal, amit keresek, és azzal a sonkával, amit én képtelen vagyok összehozni. A mama húsvéti asztala jut eszembe, ami előhoz egy csomó kedves emléket, egészen a gyermekkorig visszanyúlva. Az illatok, az ízek, az arcok és a szeretet, mert ez a lényeg. Nehéz elfogadni, hogy mindez csak egy ábránd marad csupán. Holnap és hétfőn is dolgozni fogok, így ennek megfelelően készítettem össze az ünnepi lakomát, ami inkább lesz pótcselekvés, vagy sovány vigasz, mint ünnep.

Délben átgurultam a tesómékhoz. Kicsit elkalandoztak a gondolataim, és elfelejtettem az útvonalat, így rendesen el is tévedtem. Az állatkórházat kerestem, mert Károly hercegnek kellett spéci tápot venni. Karesz egyébként jól van. Túl jól. Már rosszalkodik és cicásan szemtelen. Ma reggel elbújt a nem kicsi gardróbszekrényben. Kerek 10 percig viháncolt a vastag pulcsik között, mire ki tudtam robbantani. Szájában egy bringáskesztyűt szorongatott, amit már nem lehetett tőle elvenni. Eldugta a párnám alá. Remélem, sosem tudja meg, hogy kilestem a turpisságot.

Sikerült 2 órán át gurulnom ide-oda a belvárosban, mire átkeveredtem nagy nehezen Budára. A város rendesen tele volt emberekkel. Komolyan nem értettem meg őket. Nem egyedül, célszerűen, mondjuk futás vagy kerékpározás közben, hanem csapatostul összeverődve, csak úgy. Szerintem nem nem értik a helyzetet, hanem egész egyszerűen nem érdekli őket. Úgy lehetnek ezzel a járvány körüli felhajtással, hogy hasztalan, mert velük úgysem történhet meg semmi rossz, ami a televízióból és a Facebookról folyik szüntelen. Akkor fogják csak elhinni, ha velük, vagy valamely ismerősükkel történik meg mindaz, amit most képtelenek felfogni vagy elhinni.

Tesóméknál a kertben piknikeztünk tisztes távolságból. Nekem külön dobozba tette az ételem, és még kézfertőtlenítőt is hozott, amellyel előtte és utána is letörölte a dobozt. Jó látni, hogy mennyire odafigyelnek mindenre. Beszélgettünk a járványról, a 3D-s nyomtatásról, mert nekik is van ilyen nyomtatójuk, és a lehetőségekről. Kaptam tőlük egy spéci kézi UV sterilizátort. Nagyon profi cucc, el voltam ájulva teljesen. A felszerelésem egyes darabjait tudom vele sterilizálni: a plexit és a szemüveget. Kicsit beszélgettünk, de sokáig nem lehetett, hiszen a társasház kertjét sokáig nem foglalhattuk. Más család is oda várta a látogatóikat, akikkel relatíve biztonságos távolságban tudtak beszélgetni.

Holnap dolgoznom kell menni. Kicsit görcsölget tőle a gyomrom, mert nem tudom, hogy mire számíthatok. Vagy megint síri csend lesz a kórházban, vagy bedurran a helyzet, és elkezdenek jönni a betegek. Hidegfront jön, így ennek tudatában próbálom magam felkészíteni a zéró nap lehetőségére.

2020. 04. 12-15.

SZABADÁGY-NAGYHATALOM LETTÜNK

Egy hónappal ezelőtt szent meggyőződésem volt, hogy mostanra az arcomon hatalmas féknyomként fog díszelegni az FFP3-as maszk szegélyének minden centije. Az is sejteni véltem, hogy keveset fogok aludni, merő stressz lesz az életem. Tudtam, hogy sokat fogok tanulni a világról, a szélsőséges emberi reakciókról és persze önmagamról.

Tudtam én, csak nem sejtettem

A húsvét két erősre sikerült nappalos műszakkal illant el. Olyan gyorsan suhant át az életemen, hogy szinte fel sem fogtam. A beáramlás közepes volt, a második nap talán picit erősebb, ha úgy tetszik, rendhagyó, de ezt a hidegfrontnak tudtam be. A COVID team egész nap szkafanderben masírozott, szinte alig láttam őket. Néha kijöttek egy kis breakre, de pár percnyi pihenő után újra bezsilipeltek.

Egy hónapja próbálom megfejteni annak a titkát, hogy vajon hova tűntek el a betegek. Komolyan foglalkoztat a dolog, hogy megtébolyodtam, mert isten bizony hiányzik a régi rendszer. A mostaniba valahogy nem jönnek a „csak egy röntgent kérek”, „jó volna egy CT”, „nízzen má’, drága, meg, mer’ holnap utaznom kell”, „csíp a pisi és megy felfelé a vörös csík” esetek. Az elmúlt egy hónapban nem láttam egy felfelé kúszó vörös csíkot sem, és senki nem ordított velem, hogy „nekem csak a pisim csíp”, és „aggya má’ ide a receptemet!”. Hova tűntek el ezek az emberek? Tudom, hogy sokan nem értenének velem egyet, de én azért kicsit aggódni kezdtem értük. Hiszen a cisztitisz kezeletlenül sajnos vesemedence-gyulladáshoz vezet, a tovafutó piros csíkot megelőző csúnya sebzés meg valóban elfertőződhet. A kicsit magas cukor magasabb lesz, és ezzel együtt életveszélyessé is válhat, míg „a hasam fáj, de lehet, hogy a mellkasom” végül mégis csak infarktussá lesz. Oké, hogy megzuhant a forgalmunk, de emberesen, de ennek, sajnos, úgy hiszem, komoly böjtje lesz. Őszintén szólva remélem, hogy nem tőlünk félnek az egyre inkább elmaradó betegek. Szóval tudtam én, hogy sok mindent fogok tanulni a pandémia okozta új helyzetből, de azt távolról sem sejtettem, hogy ilyen szokatlan emberi dolgokon fogok rágódni.

Megpróbáltam mindent elkövetni, hogy kiűzzem a fejemben cikázó gondolatokat. Végre sikerült pár könyvet elolvasni és egy-két filmet megnézni, és persze sokat aludni. Mindennap edzettem, ami kicsit visszaadta az erőmet. Ma például futni voltam, amit már hetek óta terveztem. Szinte hihetetlen, hogy maratonokat és félmaratonokat futottam nemrég. Most szó szerint megküzdöttem a sima tízessel. Nem adom fel, futni jó, elveszi a felesleges gondolatokat.

Álló számháború

A húsvét gyorsan elszaladt, és nekem lett egy pár szabadnapom, így több időt tudtam lógni a neten. A híreket változatlanul korlátolt mennyiségben vagyok hajlandó elolvasni, mert egyszerűen nincs értelme időt fecsérelni egyikre sem. Mindennap becsülettel megnéztem Cili nénit, aki elmondta – pont úgy, ahogy két hete elmondja mindennap –, hogy a csoportos terjedés időszakában járunk, és lehetőleg ne hagyjuk el az otthonainkat, de a levegőre menjünk ki, maszkot viseljünk, bár az nem véd meg minket, vagy lehet, hogy mégis, ahogy a talán-jó-talán-nem kesztyű anyaga is kérdéses még. Minden áldott nap reggel hétkor becsülettel megnézem a koriviri oldalt, ahol várom, hogy a mutatók mikor simulnak bele a hetente háromszor változó eljárásrend és a vonatkozó utasítások medrébe. És nem! Az úristenért sem!

Nem azt várom, hogy a mutatók az egekbe szökjenek, isten ments, dehogy várom. Azt várom, hogy a rendeletek mikor fognak részben párhuzamosan haladni, talán kicsit előrébb járni, mint a mutatók. Én teljesen kiborultam, és egyáltalán nem értem, pedig szerintem nem vagyok buta, de ha 1500 ember beteg, és a mutatók csak napi 30-40 esetszámmal gyarapodnak, akkor miért kell kiüríteni a kórházakat?! Ha pedig tudják előre, akkor miért nem mondják el? Mert ha nem teszik, akkor az emberek találgatnak, a firkászok jósolgatnak, az egészségügyi szakdolgozó meg megutálja a matekot, mert sehogy sem jön ki az egyenlet. Én nagyon szeretném, ha végre elmondanák részletesen, úgy, hogy mindenki megértse, hogy ez miért jó nekünk. Mert akkor nekem is könnyebb lesz, és nem fogok Quamatelen meg Pantoprazolon élni, mert attól parázok, hogy elfelejtem, mi hova lett a kórházban, és azt is, hogy épp ki kivel van.

Egy hónapja úgy éreztem magam, mint amikor a cunami előtt irdatlan erős apály keletkezik. Rohadtul féltem. Most olyan, mintha egy lövészárokban kellene térdelnem állig felöltözve a síri csöndben szunnyadó kórházban, és arra várni, hogy mikor dördül el az első igazi kereszttűz. Ha egyáltalán eldörren.

Az olaszok hat héttel, a britek négy héttel járnak előttünk. Nem tudom, nem tudom és nem… egyszerűen nem tudom elhinni, hogy az, ami ott megtörtént, az megtörténhet velem is, velünk is…

2020. 04. 17-18.

Próbáltam visszazökkenni a hétköznapokba, hiszen nappalos műszakra ítéltettem. Reggel korán felébredtem, és összeraktam a napi csomagomat. Soha nem gondoltam volna, hogy ennyire megfurcsulok, de egyre pedantériásabb leszek. Mindent élére pakoltam, és az ételt is külön-külön bedobozoltam. A fehér pólók, amelyeket munkaruhának vettem, szinte vakítóan fehérek a klórtól.

Bent semmi nem változott az elmúlt 3 napban, amíg nem voltam. A szokásos hajléktalan detoxos törzsvendégeken átverekedtem magam a fotocellás ajtónál, és elrobogtam az öltözőbe. A nap már hajnalban is erősen sütött, nem volt hideg. Nehéz volt belőni a munkaruhám rétegeit. Annyit készültem az öltözőben, mint egy kezdő menyasszony. Már magamon is csak nevetni tudtam. Mire magamra rángattam a göncömet, és beigazítottam a fejkendő alá kottázott frizurámat, addigra úgy leizzadtam, mint egy sikeresebb köredzés után. Harmonikusra festettem az arcomon olvadozó sminkemet, és megindultam az SBO felé.

A sors kegyes volt hozzám, és hagyott nekem némi időt, hogy fejben is felvegyem a ritmust, ne csak fizikailag legyek jelen. Később, délelőtt bejártam az osztályt, és megnéztem, hogy mivel bővültünk, mit hova rendeztünk át. Miközben a fektetőhelyiség felé mentem, egy maszkos beteg elém perdült egy sokkoló kérdéssel: Hol van a szemészet? Szörnyen zavarba jöttem. Nyolc éve dolgozom a kórházban, de nem tudtam rá spontán válaszolni. Azt tudtam, hogy hol volt 2 hete és négy hete, meg eredetileg. Azt, hogy most hol van, esküszöm, nem tudtam, így lázasan elkezdtem a kötelező e-mailek közt kotorászni a telefonomban, mert arra viszont emlékeztem, hogy erre vonatkozó körlevelet kaptam. Bő 2 perc múlva tudtam érdemi választ adni a betegnek, és imádkoztam, hogy jó helyre keveredjen.

A fektetőben síri csend volt. Nem volt egyetlenegy beteg sem. Se hasfájás, se fejfájás, se mellkasi panaszos, Semmi! Egy dologtalan kolléganő állította szögegyenesbe a rendet, amitől kicsit sokkot kaptam. Olyan sorrendet kreált a kipakolt fecskendők és branülök közt, hogy esküszöm, szabályosan próbáltam a pult mellett megállni, nehogy megtörjem a diagonál rendjét. Én kicsit rendetlen vagyok. Jó, nem kicsit. Szeretek pedantériás Szűz jegyűekkel dolgozni.

Szűz:

A pedantéria csúcsa.

Az általad készre vágott vizsgáló vagy kórterem konkrétan steril. A padlón a légy simán elhasalna. A branülöket és tűket képes vagy libasorban, sorszám szerint növekvő sorrendben előkészíteni. A lepedőket olyan szinten helyezed egymásra, hogy ahhoz egy épeszű ember nem mer hozzáérni. Ha valaki megbomlasztja a „rendszert”, amit költöttél egy sima pakolás címszó alatt, akkor újrakezded. Mindenki imád tőled átvenni műszakot. Ha megtanulsz egy trehány Vízöntővel együtt dolgozni, akkor mindenre IS képes vagy.

(Saját gyártású, spéci horoszkóp)

Délután rendesen megszaladt a beáramlás. Elég sok beteg jött. Többször is be kellett öltöznöm szkafanderbe. Furcsa, hogy mindig délután jönnek…

Felvettem a legújabb szerzeményemet, a „zsilipcipőt”, és alámerültem a fullasztó és arctalan életembe.

2020. 04. 18.

A SORS ISMÉTLI ÖNMAGÁT

Reggel rendesen be voltam tompulva. Lehet, kár volt éjjel és hajnalban híreket olvasni. Nagyon elszomorodva gurultam be reggel, de csak nem tudtam leakadni a híroldalakról. Bent sem egyszerű a helyzet. Eddig, ugye, azt szoktam meg, hogy a sürgősségi és az akut ellátás egy általánosan piszkált rétege volt a mindennapoknak. Többnyire kívülről szerettek minket bírálni, de belül sem mi voltunk a kedvencek. Amolyan fekete seggű kölykei voltunk a rendszernek. Most viszont fordult a kocka, te jó ég, de mekkorát. Néha még magam sem hiszem el, hogy mivé változtatta meg a világot ez a járvány. Ha három hónapja megkérdeztél volna bárkit, aki az akut vonal másik oldalán dolgozik, hogy mi lenne, ha az SBO-n vagy az ITO-n kellene kicsit dolgozni, hogy minket és munkánkat megismerje, akkor szinte biztos, hogy vad tiltakozást szült volna ez az ötlet.

Mára mindenki az akut betegellátásban dolgozik. Édes istenem, ez a mennyország! Végre közénk jönnek, megismernek minket, a munkánkat és a nehézségeinket. Biztos lesz olyan, aki megkövez, de láttam, láttam én a doktor arcán, hogy büszke volt magára, amikor az akut stroke-gyanúval érkezett beteget vizsgálta és menedzselte. Láttam én, hogy mennyire büszke volt magára, hogy milyen szépen lepörgette az esetet. Tényleg ügyes volt, szinte csont nélkül végigvitte. Ugye hogy milyen klassz? Én, ha ennek a borzalomnak vége lesz, akkor biztos, hogy kicsit bekéredzkedek majd a műtőbe, hogy megnézzem az anesztes és műtősnői oldalt, mert szinte semmit nem tudok róluk, csak azt, hogy mind furán pedantériás.

Délután sok COVID jött, sokkal több az elmúlt napokhoz képest. Megint délután jönnek. Mindig délután jönnek, pont úgy, ahogy a régi életemben. Idős nagymamák és nagypapák voltak szinte kivétel nélkül. Hála a jó égnek, többségük jó erőben volt, talán időben érkeztek.

Az egyik gyengébbecske nénikével beszélgettem. Elmondta, hogy mennyire szereti a nyarat, és szeretne meggyógyulni, mert a dédunokákat idén is ő szeretné nyaraltatni. Szerintem meg fog gyógyulni, nem tudom megmagyarázni, de biztos vagyok benne. Nagyon nehéz volt megszúrni. Az első sikertelen szúrás után nagyon szégyelltem magam. 29 éve vagyok a pályán, ritkán van úgy, hogy elsőre nem megy. A néni megfogta a kezemet. A két vastag kesztyűn keresztül éreztem, hogy forró a keze a láztól. Azt mondta, hogy semmi baj, biztos párás a szemüvegem. Egyszerűbb lett volna úgy szúrni, hogy teljesen fekszik, nem félülő helyzetben, de nem akartam a légzésének kedvező pozíciót elvenni, csak azért, hogy nekem jó legyen.

Amikor hazafelé gurultam, eszembe jutott a nénike. Remélem, meggyógyul, nagyon remélem. Itthon elővettem a balatoni emlékeket. Olyan, mintha évtizedekkel ezelőtt lett volna a tavalyi nyár. Nem tudom, hogy idén mit ad nekünk a sors, de ha lehet, én karácsonyra is azt kérem, hogy legalább a nyarat visszaadja a járvány nekünk. Szeretnék anyával vitázni a balatoni nyaralóban, hogy nem éhesen érkezek meg, és nem eszem meg az összes reggelit. Szeretném apa titkos csokoládéját elcsórni, és huncutul nevetni, amikor lebukok. Idén, ha lesz lehetőség, akkor biztos legurulunk a Balcsira. Unokaöcsémmel teniszezni fogok, és hagyom, hogy az unokahúgom befonja a hajamat. A legkisebbel táncolunk a naplementében, és éjjel egy üveg bor felett beszélgetek a húgommal, miközben apa üzenetét olvasom, hogy ne nyúljam le az összes csokiját, és anya elkészített reggelijét együk meg. De jó lenne, ha a sors így is ismételné önmagát…

2020. 04. 19.

EZ MOST RÓLAD ÉS RÓLUNK SZÓL

AZ IGAZI AKUT SZAKASZ

Több mint egy hónapja élünk állandó készenlétben, ami minket is megvisel, pedig erre lettünk kiképezve, de most valahogy mégis más. Most minden képességünk maximumát kell tudnunk nyújtani nonstop. Nem csak egyféle nehézség zúdul ránk.

Korábban folyamatosan azt tanultuk és azt hallottuk, hogy: „Tűrnöd kell a stresszt, bírnod kell a nyomást, el kell viselned a kialvatlanságot, és józanul kell tudnod gondolkodni, dönteni akkor, amikor állapotváltozást észlelsz egy-egy betegnél. El kell tudnod viselni a kritikát, és akkor is megnyugtató arcot kell vágnod, amikor belül szétszakít a félelem, mert tudod, hogy mindenre nem lehet elég a sok éven át felhalmozott és elsajátított elméleti és gyakorlati tudás.”

Mi most is készen állunk!

Még soha nem voltunk ennyire kevesen és mégis sokan. Még soha nem állt így össze az agyonkritizált egészségügy. Még soha nem kaptunk ennyi szeretetet, bizalmat és odafordulást. Ez most rólad és rólunk szól!

Tudnod kell, hogy mi nem kértünk tapsot, sem virágot, de könnyekig meghatódtunk, amikor március közepén elért minket a soha nem tapasztalt szeretet és bizalom. Ételt adtál nekünk, és a neked jutó kevésből egy keveset, amit mi a szívünkbe zárunk, és elővesszük akkor, amikor mindennek vége lesz. Mert egyszer vége lesz, elmúlik ez a valószínűtlenül szürreális rémálom.

Lassan eljön majd az idő, amikor már nem kell félnünk egymás érintésétől, és nem kell majd arctalan öltözet mögé bújnunk, amikor találkozunk veled. Kezet nyújtunk egymásnak, és elmondjuk a nevünket, amely mellé arc is fog társulni. Látni fogod a halvány mosolyt, amely mögött ott fog lapulni az az érző ember, aki korábban is bennünk élt, csak most kicsit bölcsebb lett.

Kérlek szépen, akkor is emlékezz majd ránk!

2020. 04. 21.

EMBERNEK MARADNI
A SZKAFANDERBEN

Sokszor érzem úgy, hogy egy teljesen más világba érkezek, amikor dolgozni megyek. Ez az érzés most hatványozott mértékben van jelen az új életemben, hiszen a szerep, az öltözék (szkafander), amelyben dolgozom, korábban teljesen elképzelhetetlen volt számomra. Egy kedves gyerekkori ismerősömmel beszéltem a minap, aki kint él Lombardiában. Amikor kérdezte, hogy miként vagyunk, azt feleltem: „Olyan ez, mint egy egészségügyi dolgozóknak szervezett hosszú farsang, ahol mindenki asztronautának öltözik.” És tényleg…

Belesimultunk az új rendszerbe

Korábban, amikor itthon vészhelyzetet hirdettek, akkor sokan meg voltunk rémülve. Én is féltem. Féltem az új szereptől, az új felszereléstől és a feladattól, amit a sors rám szabott. Rettegtem attól, hogy „nagy lesz rám ez a kabát”, hogy nem fogom tudni megszokni. Ahogy az idő haladt előre, ezt is megtanultam elviselni. Megtanultam létezni a szkafanderben, és a korábbinál sokkal szigorúbb rendtartásban. Az első héten rendszeresen eszembe jutott az egykori főnököm intelme: „Ancsa, tanuld meg elviselni a nyomást, tanuld meg kezelni a változó helyzetet! Mindig lesz változás, és neked mindig alkalmazkodnod kell, de soha senki ne lássa rajtad, hogy változol, mert ez belülről kell, hogy elkezdődjön és végigmenjen.” Sokat segített akkor a rengeteg, már-már rég elfelejtett intelem. Megtanultam kezelni a helyzetet, és sikerült belesimulnom az új életembe.

De vajon mit él át a beteg?

Olyan műszak volt ez is, mint a többi. Nem volt erős a beáramlás, szinte csak sürgős esetek jöttek. Aztán szóltak, hogy öltözzek, mert hoznak egy beteget a COVID vizsgálóba. Gyorsan letettem mindent, és rohantam öltözni. (Ilyenkor azért iparkodik az ember, mert a beöltözés nem húsz másodperc, hanem legalább öt perc, ha pontosan és szakszerűen végzed.) Elővettem az előkészített felszerelésemet, és a bezsilipelő zónában hallgattam a triage esetismertetését.

Amikor elkészültem, akkor jeleztem egy kézjellel az ajtónál, hogy „elvesztem”, és beléptem a vizsgálóhelyiségbe. Egy idős néni feküdt az ágyon, körülötte mentős kollégák a megszokott, arc nélküli védőfelszerelésben. Láttam szegényen, hogy nagyon keményen megdolgozik a megfelelő mennyiségű oxigénért. Reméltem, hogy nem ijesztem meg a furcsa maskarámban, így ezzel a gondolattal az ágyhoz léptem.

– Jó estét kívánok, engem Ancsának hívnak, és én leszek ma este az ápoló, aki a doktor úrral együtt segít a néninek! Hogy szólíthatom?

Amikor megtudtam a keresztnevét, folytattam az ismertetést. Elmagyaráztam neki, hogy miért bújtam el a maszk, a szemüveg és a pajzs mögé, és belül csak reméltem, hogy nem rémítem meg. Mondtam neki, hogy a maszk mögött végig mosolygok, de ezt most nem láthatja. Egy mosoly volt a válasza. Folyamatosan igyekeztem kommunikálni a nénivel. Minden egyes beavatkozást, amit az orvos kért, a megszokott módon kommentáltam: „Most lesz egy szúrás, egy vérvétel, most kicsit több oxigént kap, most muszáj felvezetnem egy katétert…” Néha nagyon megerőltető a hallható és érthető hangképzés a maszk és a pajzs mögött, hiszen minden hang visszaverődik, kívülről sokkal tompábban hallható minden. Amikor végeztem, leszerveztem a beteg útját, és az ágyához léptem. Az ajtó felé mutattam, a leválasztott kizsilipelő helyiség felé. Mondtam a néninek, hogy arra nézzen, mert ott láthatja majd a maszk nélküli arcomat és a mosolyomat. Miután végeztem a védőfelszerelés levételével és a fertőtlenítéssel, akkor a függöny mögül kilépve, mosolyogva integettem a néninek. Úgy éreztem, hogy fontos megmutatni az arcomat. Nem szerettem volna egy arctalan emlék maradni neki.

Később meglátogattam a nénit, s bár távol álltam tőle egy üvegfal előtt, megismert. Sokkal jobb állapotban volt, mint amikor érkezett.

Azt hiszem, most jó…

2020. 04. 22.

FESZÜLTSÉG

Több mint 1 hónapja tart a járványhelyzet itthon. Lassan kettő! Érted, ember? Kettő!

Életem legszürreálisabb időszakát élem. Egyre kevésbé érzem önmagam önmagamnak. Korábban hírfüggő voltam, de már 4 napja nem olvasok híreket. Már Cili nénit sem nézem, ahogy a napi sajtájt sem. Feladtam! Egyszerűen elment tőle a kedvem, vagy már annyira nem érdekel, hiszen egyre kevesebb újdonságot lehet hallani. Néha felhívom a barátaimat, akik naprakészen tudják, hogy hogy vagyok, mit ettem aznap, és milyen felszerelésben dolgoztam éppen. Mindezt a hírekből tudják, nem tőlem.

Már komolyan az az érzésem, hogy ez az egész őrület nem a járványról szól, nem rólunk vagy az emberekről, hanem a hírekről. Korábban többször mondta egy tanárom médiagazd előadáson, hogy a legnagyobb érték az információ, mert aki jól informált, az képes tervezni. Hát üssetek agyon, de a jelenlegi információkínálat egyre kevésbé ad lehetőséget a tervezésre. Nagyítóval kell keresni a weboldalak közt az értékes és hasznos hírértékű híreket. A legpikánsabb az a pillanat, amikor elkezdenéd feszegetni a barátaidnak, közelijeidnek a valóságot, hogy mid van, milyen lehetőséged, mit eszel és mennyit pihensz, és csípőből lekontráznak, hogy ez nem is igaz, mert a mittomén melyik oldalon azt olvastam, hogy…

Szóval már nem nagyon van kedvem beszélgetni sem. Nagyon leszűkült a környezetem.

Este bejött az első veseköves beteg. Legszívesebben a nyakába ugrottam volna örömömben. Végre egy panaszos beteg! Annyira örültem az érkezésének, mint egy pályakezdő, aki először vehet részt egy újraélesztésen. Úgy néz ki, hogy mégis van élet a falakon túl. A beáramlás még most sem annyira intenzív, bár a két-három héttel ezelőttihez viszonyítva jelentősen emelkedett. Nappal kicsit nagyobb a nyüzsgés, éjjel viszont ugyanaz az ijesztő, síri csend, amit soha nem leszek képes megszokni.

Egyre színesebb a sürgősségi mezőnye. Több partnerosztályról jönnek hozzánk dolgozni. Végre, kicsit közelebbről is megismernek minket. Szeretem azokat az órákat, amikor többévnyi ismertség után válnak az emberek valós ismerősökké. Ennél jobb csapatépítő tréning a földön nincs. Ha van pozitív hozadéka ennek a soha véget nem érő időszaknak, akkor ez az.

Jó volna, ha végre vége lenne, de már nem tudom azt mondani, hogy kérem vissza a régi, hibáktól hemzsegő, felesleges cukormázba bújtatott, fokhagymaszagú életemet.

2020. 04. 23.

Több mint tíz órát aludtam egyhuzamban. Azt hiszem, ez új egyéni világcsúcs az új életemben. Reggel kicsit küzdenem kellett a kávéért ismét. Megint csak harmadik nekifutásra sikerült egy rendes kapucsínót magamévá tennem. Legutóbb akkor fordult velem elő ilyen, amikor a szokásos napi sajtáj előtt ébredtem. Akkor viszonylag kevés alvás után próbáltam hozzájutni egy erősebb feketéhez, de sem elsőre, sem másodikra nem jött össze. Először a pohár maradt ki a buliból, és gép által csavart lételem elfolydogált, majd Károly kandúron estem át, és ismét kávét törölgettem. Aztán leültem a sajtáj elé, és szorongattam a poharam. A CNN hírei közt mazsoláztam, amikor megütötte a fülemet Palkovics László innovációs és technológiai miniszter bejelentése, hogy nyelvvizsga-moratóriumot hirdet a kormány. Akkor repült el a harmadik bögre.

Most külső környezeti ingerek nélkül bírtam ezt a hármas produkciót bemutatni tíz óra alvás után. Lehet, hogy túlaludtam magam?!

Később elmentem bringázni. Végre sikerült egy tisztességes ötvenest tekernem. A fülemen a ’80-as évek rockválogatása bömbölt, és végre sikerült kihajtanom magam rendesen. Próbáltam olvasni, de most valahogy nem ment, így levadásztam az HBO GO-ról egy filmet. A legjobb és legőszintébb filmet, amit valaha láttam.

„Az embernek előbb maga mögött kell hagynia a múltat, csak akkor mehet tovább.”

(Forrest Gump)

2020. 04. 24.

ISTENEM, ADD,
HOGY NEGATÍV LEGYEN!

Tavasz van, szinte ragyog a természet. A madarak egyre nagyobb elánnal nyomják a nótát, a fák egyre zöldebbek. Amikor elkezdődött a járványhelyzet itthon, akkor még kopasz volt minden fa. A reggelek hűvösek, olykor csípősen hidegek voltak, és csak délutánra melegedett kellemesre a hőmérséklet. Pillanatok alatt ért minket utol a nyár előszele.

Esti műszak vár rám, így próbáltam lerugdosni magamról a munkahelyi gondolatokat. Ez pont addig sikerült, amíg meg nem kaptam az első körlevelet, majd a másodikat és a harmadikat. Bár nem tudtam elvonatkoztatni a kórháztól, mégis jólestek a levelek, hiszen a kapcsolattartás ezen formája keringeti bennem a szakmát és ezen keresztül az életet.

Később leültem a gép elé, de a Facebook ismét kihozott a béketűrésből, így inkább elmentem futni egyet. Visszatért a mozgás és a sport az életembe, aminek nagyon örültem. Lefutottam egy izmos tízest, és kicsit a végén sprintelgettem. Egyre jobban érzem magam, szinte látom az alagút végén a fényt. A végére úgy belejöttem, hogy egy őszi maraton lehetőségén kezdtem gondolkodni.

Az esti élet kicsit pezsgősebb lett a kórházban. Egész nap pörgés volt bent. Hosszú perceken át mesélték a kollégáim a harcos műszak eseményeit. Műszak átvétele előtt rendeztem a saját felszerelésem, és azt reméltem, hogy nem kell megérintenem egyik darabját sem az éjjel. Tévedtem.

Amikor azt hallom, hogy elhunyt több „idős, súlyos beteg”, akkor mindig kiakadok. Sajnálom, de nekem a 70 éves ember nem idős, hiszen a szüleim is hetven körüliek. Krónikus betegsége meg minden embernek van egy bizonyos kor felett, csak van, aki nem tud róla, mert nem jár rendszeresen szűrésre. Ezek a betegségek legtöbbször a semmiből köszönnek rá az emberre. Egy váratlan esemény kapcsán, amikor kiderül, hogy a vérnyomás magas, a szív néha rumlisan ver, vagy épp a vese nem dolgozik olyan alázattal, ahogy azelőtt, vagy a cukor nem alkalmazkodik az étkezéshez. Sajnálom, de mi másképp látjuk bentről az életet.

Kaptam pár „idős” beteget. Volt közük szellemileg teljesen aktív, aki a láztól elesettebb lett, de volt olyan is, aki már rég elvesztette önmagát, és az életéből szinte semmire nem emlékezett.

A helyiségben csak ketten voltunk: egy tündéri nénike és én. Pakolászás közben a nénike terápiáját készítettem elő. „Én kilencvenéves vagyok, nem beteg” – bizonygatta a nénike telefonon keresztül. Kicsit beszélgettem a nénivel, próbáltam megvigasztalni, mert összetört a gondolattól, hogy bent kell maradnia. Biztattam, hogy biztonságban van, jó helyen, meg fogják gyógyítani, de tudnunk kell, hogy nincs-e nagyobb baj, és szükséges levenni a tesztet. Azt mondta, hogy „fél, hogy koronás lesz”. Hirtelen megrökönyödtem. Próbáltam okosat mondani, olyant, amitől megnyugszik, de csak annyit tudtam erre kinyögni, hogy attól mindenki fél, még én is.

Egy szellemileg teljesen ép, korábban értelmiségi területen tevékenykedő néninek elmagyaráztam, hogy mi fog történni, és hogy veszem majd le a mintát. Nehéz ezt szavakkal leírni, hiszen mindezt úgy bonyolítja le a magamfajta szakember, hogy közben az arctalan jelmezében próbál empatikus lenni, ami komoly kihívást jelent. A tesztet sikerült levenni, és a nénit elhelyeztük. Az éjszaka hátralevő részében többször visszhangoztak a fülemben a szavai: Remélem, hogy negatív lesz, Istenem, add, hogy negatív legyen!

2020. 04. 25.

FÉLEK, IGEN, ÉN IS FÉLEK, DE…

Reggel, mielőtt leléptem, megnéztem a néni anyagát a gépben. Jó helyre került, jó orvos és szakápolók kezébe. Kicsit megnyugodtam, és reméltem, hogy minden rendben lesz vele.

Bringával jöttem haza, nagyon gyorsan tekertem. Mintha a jelen helyzet elől menekültem volna. Kész őrület. Felhívtam a szüleimet, és megtudtam, hogy a kert egyre szebb lesz. Apa most a lakást bütyköli, anya meg megállás nélkül a konyhában tüsténkedik. Hála a jó sorsnak, mindketten jól vannak, és a kedvük is jó. Mindketten „egészségesek”. Beszélgettünk a nyárról és arról, hogy van remény egy közös balatoni hétre.

A fájdalmas valóság akkor ért utol, amikor hazaértem. Nehezen tudtam a gépeket bekapcsolni, az istenért sem akartak elindulni. Tudtam és sejtettem, hogy nem szabadna erőltetni, ha nem megy.

Az első hír, ami elém ugrott, szinte azonnal a szívemig hatolt. Nem hiszem el, nem, nem és nem! Hát megtörtént az, amitől mindannyian féltünk, amit el akartunk kerülni, amit elutasítottunk az első perctől kezdve.

Egyszer megkérdezte tőlem egy barátom, hogy mit féltek igazán. Három dolgot soroltam fel: A szüleim egészsége, a kollégáim egészsége és a saját egészségem – így, ebben a sorrendben.

A kórház átmenetileg az otthonom lett, a kollégáim pedig a családom

Ha azt kérdeznéd, mitől félek a legjobban bent, akkor azt mondanám, hogy a veszteségtől. Az utolsó dolog, amit elviselnék, az a veszteség, egy ismert arc elvesztése. Nem tudom, hogy miként tudnék megbirkózni vele. Valószínű, hogy összeroppantana egy időre. Mi ott bent, ahol senki nem lát minket, egy furcsa szimbiózisban élünk. Furcsa vicceink vannak, cinkos összekacsintásaink és közös érzéseink. Összetartozunk még akkor is, amikor veszekszünk gyermeteg dolgokon. Egy csapat vagyunk, együtt harcolunk, egymást támogatva, egymásért.

Amikor olvastam, hogy elvesztettünk egy Tatabányán dolgozó kollégát, megrökönyödtem. Elkezdtem bújni az oldalakat, és próbáltam megtalálni a cáfolatát a hírnek, de sajnos nem találtam. Egyre több és több helyen pattant elő a hír, és erőszakosan vágta belém a valóság erejét. De hát csak 41 éves volt! Ember! 41! Az semmi, az az élet legszebb része! Kétségbeesett dühöt, majd félelmet éreztem.

Istenem, ez velem is megtörténhet

Felhívtam a pszichológusomat, és kértem, hogy segítsen. Tudom, hogy nem volt programszerű a hívás, de úgy éreztem, hogy muszáj vele beszélnem. A félelemről beszéltünk, és a lehetőségről, hogy miként lazíthatom le a görcsöt, ami a gyomromat szorongatja. Azt mondta, hogy természetes ez az érzés, hiszen benne vagyunk mindannyian a sűrűjében. Elmagyarázta, hogy miként tudok egy stabil bástyát építeni magam köré, amely megóvhat a félelemtől:

- Egészségügyi szakdolgozó vagy, ismered a betegséget, és tudod, miként tudsz ellene védekezni, így mindent megtehetsz. Ha elkapod a betegséget, akkor beteg leszel, a kórnak a tüneteit jól ismered. Tudod, hogy mit kell tenned, és tudod, hogy hol van segítséged. Biztonságban vagy, mert időben felismered.

– De van, hogy nem megy – válaszoltam így sután, akár egy ötéves.

- Nem vagy egyedül, érted?

A szavak valamelyest megnyugtattak. A tudat, hogy több ezren harcolunk ez ellen a nyomorult vírus ellen, kicsit megnyugtatott, de belül még azért ott marad az az egy. Az első…

Isten nyugosztaljon, kedves kollégám. Sajnos nem ismertelek, de egész életen át vinni fogom az emlékedet.

2020. 04. 26.

A TÖKÉLETES REND

Mindenkinek van egy kialakított rendszere, amelyben jól érzi magát. Van, aki kicsit túltolja, és pedantériás módon őrzi a rendszerében uralkodó rendet, van, aki megelégszik egy élhető, közepesen működő, kissé kócos rendszerrel. Én – nem meglepő – az utóbbi opció képviselője vagyok. A jelenlegi helyzet sokat javított a rend körül kialakított világnézetemen, de még így sem vagyok tökéletes.

Kicsit kipihentebben tudtam mostanában létezni. Az erőteljes nyomás, amely ránehezedett a mindennapjainkra, kicsit alábbhagyott. Talán tényleg vége lesz nemsokára ennek a szürreális valóságnak, és mindenki folytathatja vagy újrakezdheti az életét. Ahogy mindenkinek, nekem is volt és van is forgatókönyvem, amelynek lapjai szépen gyűlnek. Egyre inkább merek hosszú távra tervezni, na jó, közép-hosszú távra, kb. 2 hétre előre. Híreket még most is csak félgőzzel olvasok. Tartom magam a kijelölt négy oldalhoz. Ahogy szinte mindennap, most is megbántam, hogy felütöttem a híreket. A sajtótájékoztatóval egy időben nézegettem a kínálatot, ami rendesen visszaadta az ébredéskor elhagyott vérnyomásomat.

Néha azt gondolom, hogy jobb volna egy külön sajtótájékoztatót tartani az egészségügyben dolgozóknak és egyet a civileknek. Bár végzettségem feljogosítana arra, hogy önmagamat újságírónak (IS) tituláljam, mégsem teszem. Ez talán azért van, mert korábban sokat hallottam a nagyszüleimtől az újságok értékéről és az újságírók varázslatos világáról.

☺

Korábban a lapok szerkesztői és írói többnyire sokat látott, szép stílusjegyekkel megáldott, különleges emberek voltak. Olyanok, akiket a társadalom elismert és elfogadott. Kevesen voltak… Pont olyan kevesen, mint amilyen kevesen ma vannak. (Jómagam mázlista vagyok, hiszen személyesen ismerem néhányukat ☺ )

Világért sem szeretném megbántani azon barátaimat és ismerőseimet, akik ezzel a szakmával keresik a kenyerüket, mert tudom róluk, hogy ők sem felhőtlenül boldogok ebben a szövevényes, erősen érdekalapokon mozgó, gyakran igaztalan és agyonmaszatolt hírvilágban. Ha kicsit visszaemlékeztek, akkor régen – noha a politikai megosztottság, titokban és nem titokban, erősen jelen volt a társadalom életében már korábban is – voltak olyan újságírók, akik a maguk által életre keltett cikkeiket szó szerint művészi szinten komponálták. A talált témán gondolkodtak, megszerették, utánajártak és vázlatot építettek köré. A teremtett mű olvasásakor látható volt a téma eredetének valós értelmezése, annak jelene és minden szempontból bemutatott jövőbeni hatása. Ha valaki próbált már cikket írni, az nagyjából tudja, hogy milyen nehéz leütni az első 2-3 mondatot úgy, hogy az megfogja az olvasó szemét, de tökéletesre ütni egy cikket: szinte lehetetlen. Nagyon keveseknek sikerül.

Manapság az adott „oldalfüggő” oldalnak és másodrészt az adott oldal irányába mozgó emberek igényeinek akarnak megfelelni az újságok. A főcímekben és az első 2-3 mondatban vannak a megosztáshoz vezető kulcsszavak. A tartalom már néha tök mindegy a híréhes olvasóknak. Sokan el sem olvassák. Egyre kevesebben vagyunk, akik siránkozunk az újságok után, amelyeknek tartalma, tapintása és illata volt. Az újságok, amelyek már nem is léteznek, hiszen az internet világa megölte magát a fogalmat. Már nem napi hírek vannak, hanem óránként, akár percenként frissülő hírek. Hír, amelynek a keletkezés pillanatában lehet, hogy csak 20% igazságtartalma van. Egyvalaki hall valamit, vagy „kap egy fülest”, és megírja a cikket, a többi átveszi, majd átírja. És ez így megy a totálisan elferdített képtelenség útján.

Hát ezért utáltam meg a híreket.

Bent közepes volt a forgalom. Kicsit mintha feléledt volna a kerület. Kezdenek visszatérni a betegek, és velük együtt a régi élet. Éjjel kaptam egy bácsit. Fehér ruhába bújt mentősök hozták, ami azt jelenti – az új életünkben –, hogy koronavírus gyanújával, vagy a már meglévő fertőzés szövődményei miatt érkezik a beteg.

Amikor beléptem hozzá az új maskarámban, bemutatkoztam neki, és megnyugtattam a szokott módon, hogy ne ijesszem nagyon meg. Szinte katonás fegyelemmel tartotta magát végig, pedig láttam rajta, hogy nagyon gyenge. Amikor megkértem, hogy nyújtsa ki a kezét, mert muszáj megszúrnom, határozott mozdulattal helyezte el a kezét előttem. Próbáltam vele beszélgetni, de nem szólt egyetlen szót sem. Aztán a néma csendet a telefonja csengése szakította meg. Megkért, hogy adjam neki oda a készüléket. Engedelmesen kivettem az ágyra helyezett táskából a telefont, és átadtam neki. A lakásban félkészen hagyott ágya és az el nem mosott tányér miatt aggódott. Amikor visszaraktam a táskába a készüléket, akkor láttam meg benne a tökéletes rendet. Élére hajtott pizsama, zoknik és trikók sorakoztak benne. Rám szólt, hogy ne a fehérneműk közé tegyem a telefont, hanem a másik oldalra állítva, lapjával kifele.

„Tudja, én katona voltam, és mérnök, nálam a rend mindig is természetes volt.” – törte meg a köztünk tátongó csendet a bácsi. Elmondta, hogy nem szereti, ha nincs körülötte rend, hogy neki erre szüksége van, mert így nőtt fel. Kevesen értik őt meg, de a felesége, akit nemrég vesztett el, így fogadta őt el, így szerette 52 évig. Aztán újra csend lett, egy szót sem szólt. Amikor kitolták az ajtón, volt egy pillanatunk, amikor összenéztünk. Könnyes volt a szeme. Önkéntelenül megfogtam a kezét. Nem húzta el. Nem jutott semmi okos az eszembe, így csak annyit tudtam mondani, hogy minden rendben lesz. Nem válaszolt. Gyengén megszorította a kezem, és a már korábban látott fegyelmezett arccal, csukott szemmel várta, hogy továbbvigyék.

Amikor hazaértem, még a bácsi járt a fejemben. Összeszedtem a nappalimban szétszórt ruhákat és könyveket. Kipakoltam a szekrényt, élire hajtottam a ruhákat, és újravetettem tiszta huzattal az ágyat. Elmosogattam és fertőtlenítővel áttöröltem mindent. Rend volt körülöttem. Rend és nyugalom. Talán erre volt nekem is szükségem…

2020. 04. 27.

MASZK-NAGYHATALOM LETTÜNK – EZ VAN, EZT KELL SZERETNI

Bevallom őszintén, utálom a szigort és a kötelezettségek nyilvánvaló jelenlétét. Rám sajnos nagyon destruktív hatással van az „ez van, ezt kell szeretni” életstílus. Akaratlanul is képes vagyok kislisszolni az ilyen helyzetek alól, és néha titokban szeretem megszegni a szabályokat. Nekem ilyenkor nőnek vissza a szárnyaim, vagy ha úgy tetszik, akkor ilyenkor nyílik ki a zárt kalitka ajtaja.

Amikor elkezdődött a járványügyi megőrülés, kötelezővé tették a sebészi maszkot a munkahelyemen. Ehhez az új életvitelt is meghatározó szabályhoz nagyon nehéz volt idomulni, főleg, hogy allergiás vagyok az anyagára. Akkor még nem nagyon voltak flancos textíliából készült, már-már divattá érlelődött termékek, így jobb híján magamra erőltettem a csillagászati áron mért egészségügyi alkalmatosságot. Amikor épp nem felejtettem el véletlenül, vagy kicsikét direkt. Aztán egyszer lebuktam, és utána kötelességtudó emberként beépítettem a mindennapjaim fájdalmas emlékei közé, és viselni kezdtem. Azt hiszem, itt elvesztettem pár tollat a szárnyaimból, de muszájból megtanultam tollfosztott madárként repkedni.

A minap a „többmilliós maszkrakomány érkezett” hírek után, kötelező napi mazóként, megnéztem a sajtótájékoztatót. Cili néni hosszasan taglalta a maszk előnyeit és hátrányait. Kicsit sajnáltam szegényt, mert nagyon szakemberként kellett eladnia az új frankót a laikusoknak. Pedig rém egyszerűen el lehet adni. Gondolom, hiszen engem is meggyőztek. Na jó, nekem már akkor sem volt más választásom.

A képlet végtelenül egyszerű! Az ember szereti használni a kezét. Mindenre használjuk. Evés, ivás, gesztikulálás, arc- és orrtapizás… Ha valakit a közvetlen környezetedből kiválasztasz, és megkéred, hogy minden egyes felesleges arctapizós önérintésed után húzzon egy strigulát, akkor a nap végére a kapott szám akár száz vagy annál több is lehet. Ennyiszer adsz teret a lehetőségnek, hogy a kezedre tapadt vírus az orrodon, szemeden, szádon át testközeli állapotba kerüljön veled. Hiába vagy pedáns, hiába fürdesz meg naponta tízszer fertőtlenítőben, mert elég csak egyszer, egyetlenegyszer a bolti ajtóhoz, tejhez, liszthez, élesztőhöz érned - amelyet előtted egy vírushordozó a teleköhögött kezével ügyesen megérintett –, és máris a kezedre keveredett a rontás rút szennye, a COVID–19. Innen már akár nyert ügye is lehet a vírusnak, hiszen simán az arcodhoz érhetsz, és máris kész a rontás.

A maszk és a hátrafogott haj (plusz felesleges inger) ezt a célt szolgálja. Amolyan klasszikus értelemben vett önvédelmi eszköz magad ellen. Ezért néz ki hülyén, ha valaki gumikesztyűben és állra húzott maszkban dohányzik.

Miután kiszenvedtem a sajtájt, elmentem vásárolni. Amikor beléptem a bevásárlóközpont kongó épületébe, egy marcona fickó ugrott elém. Kb. 2 méter magas lehetett, a lába meg úgy 48-as. Igazi nagyágyú, akinek elsőre elhisz az ember mindent. Rámripakodott, hogy maszk nélkül egy lépést sem. Eszembe jutott az első botlásom, amikor kikaptam, hogy maszk nélkül szédelegtem a munkahelyemen. Akkor azt hittem, ez a vég. Tévedtem. Az egy lágy tarkón verés volt ehhez képest. Kérdeztem a behemót óriást, hogy hol árulnak itt maszkot. Készségesen lendítette a hatalmas karját és megmutatta az útirányt. „Amíg odaér, addig is takarja el az arcát” – szólt rám erélyesen. Engedelmesen az orromra húztam a pólóm tetejét, és elcsattogtam maszkot vásárolni. Egy nénike által varrt textilmaszkot vettem. Nem azért, mert annyira sokkal jobb volt, hanem azért, mert legalább nem sebészi. Remélem, hogy sokat el tudott adni. Tényleg nagyon szépek lettek. Legalább ennyi szép osonjon az életünkbe, ha már kötelező lett az önvédelem.

Így fordult elő, hogy egészségügyi szakdolgozóként, egy többmilliós maszk-nagyhatalom törékeny tagjaként maszkot vásároltam pénzért a szabadnapomon. Mostantól mindig lesz nálam sebészi maszk. Nem azért, mert elegáns, hanem azért, mert az új életünk egyik leghasznosabb része.

Holnap is dolgozom, de legalább nem nappal, hanem éjjel…

2020. 04. 28.

TETŐZÉS

Nem szeretnék vitatkozni, de szerintem senki nem tudja, hogy mikor tetőzik igazán a járvány, ahogy azt sem tudja senki, hogy miképp fog kinézni a tetőzés. Pedig a fél ország erről beszél.

Mint minden harcedzett egészségügyben dolgozónak, nekem is vannak forgatókönyveim a járványról. Az elsőt kb. 1 hónapja elengedtem, mert már akkor sejthető volt, hogy a nagyobb bajt megúsztuk. A második forgatókönyvemet egy harmadikra cseréltem, amit épp most próbálok adaptálni. Ez a forgatókönyv a tetőzésről szól. Próbálom elképzelni, hogy miként fog kinézni, és azt, hogy meddig fog tartani, de nem tudom. Egy kedves laikus barátom hívott fel nemrég, és kérdőre vont az adott témával kapcsolatban. Miután Ő volt a sokadik érdeklődő ismerősöm, így leszűkítettem egy „Nem tudom, de ha minden jól alakul, akkor helyi idő szerint május 3-án, délután 14:15-kor tetőzik, és másnap, május 4-én, helyi idő szerint 14:15-kor kelet felé elhagyja az országunkat” válasszal. Bár így lenne, de erre kevés az esély. Egész nap az információs weboldalakat néztem, de nem lettem okosabb.

Mire ránk köszönt a délután, már új közös téma bukkant fel, és ez nem volt más, mint az enyhítés, amiről pont annyit tudtunk, mint a tetőzésről: nagyjából semmit. Nagyon nem is értettem, hogy miért van ennyire körbeugrálva a téma, de aztán rájöttem, hogy ha kicsit elengedik az embereket, akkor bizony a tetőzést is megértjük majd, amely vélhetőleg kicsit magasabb álláson fog végbemenni. Szóval tök mindegy, hogy mi lesz, mert mi az egészségügyben így is, úgy is szívni fogunk. Mert jön a

„STERIL” TETŐZÉS

Igen! Az enyhítésekkel együtt az egészségügyi ellátóegységeken várhatóan hatalmas beáramlás veszi majd kezdetét. Azok a betegek, panaszosok, akik otthon viselték eddig a kínjaikat, most be fognak özönleni a helyi kórházak sürgősségi egységeire. S bár tudjuk, hogy a szakrendelők is nyitni fognak (de ott, ugye, nem sürgősen vizsgálnak), így mi fel vagyunk készülve lelkileg az ostromra. Ez lesz az igazi tetőzésünk és harcunk, hiszen eddig az akut betegellátásban mi csak rövidke ideig voltunk kapcsolatban a COVID-os betegekkel, így a harc nagyobb részét azon kollégák viselték eddig, akik a COVID osztályokon napi 12 órában ápolták és gyógyították a gyanús, illetve fertőző betegeket. A taps, úgy hiszem, nekik járt, hiszen a munka legnehezebb részét ők vitték a vállukon az elmúlt 6 hétben. Ők tényleg beöltözve, akár 6-8 órán át masíroztak egyik betegtől a másikig. Emeltek, szúrtak, forgattak, számoltak, megfigyeltek, és soha egyetlenegy szót sem szóltak, nem panaszkodtak. Igen! Ők az igazi hősök… Szóval kicsit örülök az enyhítésnek, hiszen ez azt is jelenti, hogy valamelyest helyre tud állni a megszokott rendszer. Egyvalami fog változni: legbelül minden ember.

Éjszakára menvén ezekkel a gondolatokkal vettem fel a felszerelésemet és egyben a műszakot. Kellemes meleg este volt, fel sem merült bennem, hogy hajtósabb lesz, mint eddig. Valamikor éjjel elkezdtek jönni a mentők, és megugrott a várakozó betegek száma is. Igen, ez már kicsit olyan, mint régen. A COVID csapatot is mozgattuk rendesen. Egyre több gyanús és pozitív eset érkezik. A kötelező vizsgálatok után gyorsan továbbhelyeztük őket a megfelelő helyre.

Újra azon kaptam magam, hogy a barakkban dolgozókra gondolok. Szégyelltem magam, hogy nyafogok, mert belül tudtam, hogy azt, amit ők csinálnak, azt én sehogy sem akarom megtapasztalni. Pedig a soron következő forgatókönyv szerint akár még az is megeshet, hogy én is ott landolok.

2020. 05. 01.

VIRTUÁLIS BALLAGÁS

Reggel álmosan ültem le a gép elé. Ide-oda kattogtattam az oldalak közt céltalan. Tele volt a fejem a tetőzés gondolatával és annak jövőbeni hatásával, amellyel egyre inkább szembe kell néznünk. Próbáltam keresni a számok közt egy elfogadható prognózist, de nem találtam. Egyet sem találtam, pedig isten bizony, kerestem.

Felhívtam pár barátomat, és megkérdeztem tőlük, hogy miként vészelték át az elmúlt hat hetet. Persze szóba került a koronavírus, ami nem csoda, hiszen erről szól minden ember élete. Nemcsak itthon, hanem mindenhol az egész világon. De itthon valahogy másképp csengnek a szólamok. Egyik barátom sem ismer személyesen olyan embert, aki elkapta volna ezt a vírust itthon. Szerencsés vagyok, vagy csak kevés barátom van, akikkel beszélgethetek, nem tudom. Aztán felhívtam pár külföldön élő ismerősömet, régi cimborámat. Kontinenstől függetlenül, légvétel nélkül sorolták, hogy hány közeli és távolabbi ismerősük esett át a fertőzésen. Nem irigyeltem őket. Más terheket mért rájuk a sors. Úgy kell félniük a láthatatlan ellenségtől, hogy az látható, érzékelhető nyomot hagyott bennük.

Nem tudom, hogy mit hoz a jövő, csak azt, hogy az első csatát túl könnyen vívtuk meg. Lehet, hogy nem most, lehet, hogy elaltat minket majd a nyár, és majd ősszel vagy télen fog lecsapni ránk. Nem tudom, és ez a tudatlanság bosszant, mert a vírus nem tűnt el, nem vált semmissé, valótlanná vagy köddé. Bármikor felütheti a lapjait, amire már nem tudunk majd ilyen jól reagálni.

Mindenkinek nehéz

A terhek persze itthon is másképp hatnak az emberekre. Nagyon kevés olyan embert ismerek, aki maradéktalanul elégedett a jelenlegi lehetőséggel, hogy otthon lehet és otthonról dolgozhat. A többség kortól, nemtől és társadalmi osztályban betöltött pozíciótól függetlenül elégedetlen. Vannak, akik tízmilliókat buktak az elmúlt hat hétben a védekezés miatt, és az a legnagyobb gondjuk jelenleg, hogy áll az üzlet és a megszokott gondtalan élet. Velük szemben ott állnak azon súlyos terhet cipelők, akik csak 50-60 ezret buktak havonta, de ez a kieső összeg azt jelenti számukra, hogy a hónap vége már folyó hó 10-én rájuk köszön, és a legnagyobb gondjuk az, hogy nem jut parizer a kenyérre. Kevesen veszik észre a szerencsét a szerencsétlenségben. Mert igenis szerencse, hogy a járvány nem tizedelt meg minket. Hogy nem kell a szomszédból átszűrődő hangos zokogásra ébrednünk reggel, és gyászjelentésekkel teli oldalakat nézni könnyes szemmel. Mi ez, ha nem szerencse?

Délben a sajtótájékoztató után kicsit megpörgettem a Facebookot, hogy megtudjam, mi történt velünk az egészségügyben, hogy épp mink nincs, mink lehet, és hogy mitől kell épp félnünk. A várt információk helyett virtuális ballagásokkal volt tele a közösségi felület.

Virtuális ballagás, ember! Érted? Nem megélt, életre szóló emlékek ezek, mert hiányzik belőlük a fizikai kapcsolat, a face to face szeretet. Nem lesz könnyes búcsú, ahol a legszigorúbb tanár is keresztnéven szólít, és sírva köszön el, nem lesz négy év múlva ugyanitt veled, sem utolsó padban eltöltött perc, és viszlát, gyermekkor.

A negyedik ilyen videót már könnyes szemmel néztem végig. Egyszerűen utáltam, hogy ez megtörténhetett.

Egy nem olyan régmúlt idő derengett fel előttem, amely a mi generációnknak a fiatalsága volt, a középiskolai évek alatt. Ami akkor olyan szabadságot jelentett nekünk, amin manapság csak mosolygunk, hiszen minden volt az, csak szabadság nem. Csak a lelkünk és a képzeletünk volt szabad egy olyan, behatárolt lehetőségeket nyújtó országban, ahol az igazán színes világot azon könyvek és gondolkodók képviselték, amely könyvek csak titokban voltak olvashatók, és amely gondolkodók csak titokban gondolhattak nagyokat. Ahol a szín csak halványan volt szín, ahol a banán egy sárgadinnyeízű, kifli alakú és citromszínű gyümölcs volt, ahol a tanár csak azt taníthatta, amit szabad volt, és a diák csak remélhette, hogy egyszer titokban eljuthat oda, ahol akkor szinte még a madár sem járt. De legalább ballaghattunk, és megélhettük a pillanatot, amely épp olyan fontos egy fiatal srác életében, mint később a diplomaosztó, majd az esküvő és az első gyermek érkezése.

Ha van veszteség, akkor ez az, mert egy fontos pillanatot vett el tőlünk – leginkább tőlük – ez a járvány. Elvette az emlékeket…

2020. 05. 03.

NE TAPSOLJ, INKÁBB FOGADJ EL!

Az elmúlt hat hétben minden reggelem egyforma volt, amely itthon ért utol, és nem bent. Minden reggel arra keltem, hogy az érzések, amelyeket korábban elnyomtam magamban, egyre intenzívebben élnek bennem. Minden, ami addig nem számított, előtérbe került, és minden, ami hátráltatott, lepergett rólam. Megváltoztatott ez a járvány, még akkor is, ha éppen csak súrolt minket a széle. Megtanultam elviselni a hiányt, és azt az érzést, amiről azt gondoltam, hogy nincs, nem lehet. A magány érzése velem volt minden nyomorult pillanatban, pedig soha nem voltam egyedül. Pont úgy, ahogy a kórházban a beteg, akit körbevesz a család és a szakemberek, de belül megöli a lelkét a kétely, mert nem tudja, nem érti azt, ami vele történik, és olyan dologtól fél, amit megfogalmazni sem képes.

Szerencsések voltunk, mert mindezt úgy tanulhattuk meg, hogy közben minimális veszteségekkel számolhattunk, és kevés fájdalmat láthattunk. Megmaradtunk, és innen – egy új életben – újra tudunk építkezni, és a világot sokkal szebbé tudjuk majd tenni. Elfogadjuk a természetet és az erejét, amellyel minden egyes alkalommal képes legyőzni az önmagát túl okosnak tartó embert. Az elmúlt évszázadban kihasználtuk a földet, szó szerint kizsigereltük, és az értékeit elherdáltuk, önmagunk kénye-kedvére. Kérdem én, megérte?

Az elmúlt hat hétben minden reggel éreztem a családom hiányát és a félelmet, ami megálljt parancsolt az önző önérdeknek. „Nem mehetsz, mert mi van, ha…” Nem tudom, meddig tart ez az időszak, csak azt tudom, hogy sokat fog még tanítani nekünk, embereknek. A régi életemben, pont úgy, ahogy bárki körülöttem, aki otthonosan tekereg az agyondigitalizált világban, én is gyakran a virtuális kapcsolattartás menekülő útvonalát használtam, ha épp nem akartam, vagy nem volt kedvem fizikai kapcsolatra senkivel. Simán kihagytam a vasárnapi családi ebédet és a karácsonyi hármasból bármelyik egyet. A járvány megtanított arra, hogy a kapcsolatoknak akkor van értékük, ha azokat fizikailag éli meg az ember. A virtuális kapcsolattartás felszínessége rombolja a lelket, és az érezni tudás hamis ösvényére kergeti az embert.

Megéltem magaslatokat, és érezhettem magam megbecsült szakembernek az egészségügyben és azon túl is. Az emberek szeretete árad felénk, de tudom, hogy „a taps nem nekünk szólt, hanem a félelemnek”. Korábban a sürgősségi betegellátás igazi mostohakölyke volt az ellátórendszernek. Került minket mindenki, akár a pestisest, és szó szerint ünnep volt az a nap, ha valaki önként, csak úgy bejött hozzánk pár jó szóra. Most alkalmunk volt együtt dolgozni más szakterületek képviselőivel. Minden ilyen vegyes napon arra gondoltam, hogy bár megmaradna ez a közösségi szellem mindörökre. Sokan kerestek minket, és árasztottak el sok jóval, pedig nem is mi húztuk a rövidebbet, hanem azok a csendes, rivaldafénytől távol álló szakemberek, akik a fertőző betegeket, a terápiás egységeket kezelték. Ha tapsolni szeretnél, tapsold meg őket!

Láttam idős betegeket és fiatalokat, akik napokig érezték úgy, hogy az őket megbetegítő vírus csak egy egyszerű nátha. Aztán eltelt néhány nap, és a semmiből köszönt rájuk a tüdőgyulladás. Olyan tüdőgyulladás, amelyet korábban még nem láttam, hiszen nem légzési ITO-n dolgoztam eddig. Néha kaptam egy-egy misztikus esetet, de egyszerre többet nem. Minden tünet gyanús volt, és valószínű, hogy még sokáig az is lesz. Ahogy a tucatszám levett COVID-tesztek utáni izgalom is velünk marad még sokáig, hiszen a vírus, a járvány még itt van, nem tűnt el.

Lassan ránk virrad az első nap, és megnyílik majd néhány ajtó. Bár próbálom elkergetni a rossz sejtelmeket, mégis úgy hiszem, hogy a következő időszak nagy próbatétel elé fog minket állítani a pult mindkét oldalán. Nekünk – most, hogy átéltük, milyen is a félelem és a magány vagy a félelem magánya – kicsit jobban oda kell tudnunk figyelni a betegre. Nekünk lesz lehetőségünk a magányt oldani egy egyszerű beszélgetéssel, a betegnek pedig friss emlékei lesznek arról, hogy nem olyan nehéz minket elfogadni és kicsit jobban megbecsülni. Még akkor is, amikor nagyon sokat kell várni, és úgy érzi, hogy át van verve.

Most a türelem időszaka jön, ami nehéz, talán az elmúlt hat hétnél is sokkal nehezebb lesz.

2020. 05. 04.

PLATÓFÁZIS

Kialvatlanul, gyűrötten ébredtem. Testembe csak lassan költözött vissza az erő. Többször meg kellett állnom és le kellett ülnöm. Azt hiszem, az ágyamban hagytam a vérnyomásom. Induláskor, ahogy az ajtóhoz gurítottam a bringát, megszédültem, és elkezdett rólam ömleni a víz. Olyan érzésem volt, mintha részeg lettem volna. Visszaszédelegtem a nappaliba és lerogytam a székre. Belül hallottam a saját hangom: Állj már fel, ne legyél ekkora lekvár! Mozdulj már meg! Kellett pár perc, amíg felderengett előttem a hirtelen gyengeség oka. Több mint 24 órája nem ettem szénhidrátot. Megmértem a cukromat, és valóban alacsony volt. Egy csoki helyére tette a testemet, és végre ura voltam a létezésemnek. Miközben gurultam befelé, azon gondolkodtam, hogy hogy lehetek ennyire hülye. Persze a fogyókúra és a lelkifurka, ami dolgozott bennem, kicsit erősebbre volt hangolva. Az elmúlt 2 hónapban annyi pizzát és csokit ettem, amennyit csak bírtam. Felszaladt rám 2 kiló még edzés mellett is. 2 hónapja azt hittem, hogy hatalmas féknyomokkal az arcomon, több kiló mínusszal fogok belépni a májusba. Hát nem! Nagyon nem! A féknyomok nélküli arcot nagyon nem bánom, de az a 2 kiló, az sok.

Ahogy begördültem a fotocellás ajtó elé, a sátorra pillantottam. A pre-triage (sürgősségi vizsgálat és besorolás előtti szűrőhely, ahol testhőt mérnek, és csekklista alapján engedik vagy épp nem engedik tovább a betegeket) még üresen állt. Próbáltam az esélyeimet latolgatni, de a harmadik opciónál megdermedtem. A folyosón elképesztő illatmintákkal pompáztak a detoxos emberek. Egyszerűen nem értem, hogy miért nem lehet letolni a gatyát ürítés előtt. Az egyik „törzsvendég” hangosan rám ordított, hogy éhes. Elővettem egy szalámis szendvicset, de azt mondta, neki pénz kell. Mondtam szokás szerint, hogy az nincs. Mondandómat meg sem hallgatva állt tovább. Ahogy az öltöző felé csattogtam, arra gondoltam, hogy valami baj lehet a jóféle szalámis szendróval, mert valahogy soha sem kell az elvileg éhes embereknek.

Műszak átvételekor felmértem a lehetőségeimet, és átnéztem a beosztást. Kiosztottam a COVID részleget is. Ahogy elhangzott a „Ki szeretne délelőtt COVID lenni?” kérdés, néma csönd lett. Miután előzékenyen mindenki maga elé engedett volna bárkit, nekem kellett döntenem. Utáltam, de nem volt más választásom.

Sokan azt gondolják, hogy a járvány tetőzése után megszűnik a veszély, és szép lassan átsiklunk a platófázison, majd megtisztulva folytatjuk az életünket. Igen, lehet, hogy lesz ilyen is, de nem most, még nem. A COVID-gyanús esetek szép lassan elkezdtek csordogálni. Egyik sem volt nagyon súlyos állapotban, de mindegyiknek volt egy-két jellegzetes „gyanús” tünete. Egy pályájának elején járó nővérre esett az első kör. Több mint 4 órán át volt a vörös zónában, állig szkafanderben. Amikor kijött, láttam rajta, hogy kicsit kivett belőle ez a négy óra, és lepihenne, de a beáramló áradat ezt a pihenést nem engedte. Folyamatosan jöttek a tiszta zónába, szinte megállás nélkül érkeztek a betegek.

Anno, amikor a csoportomba került a fiatal, pályakezdő nővér, nagyon izgult szegény. Nem nevettem ki soha, mert én is voltam zöldfülű. Egy újraélesztésnél nagyon meg volt rémülve, és láttam rajta, hogy reszket. Próbáltam megnyugtató módon jelezni felé, hogy ne izguljon, de csak annyi jött ki belőlem, hogy „az én csoportomban nem szoktunk reszketni”. Aztán tyúkanyóként végigterelgettem a folyamaton. Jó volt látni, hogy megszűnt a reszketés és a félelem.

Mára már stabil tagja a csapatnak. COVID vizsgálót bízhatok rá, ami csak nekem megkönnyebbülés ugyan, de legalább tudom, hogy szól, ha valahol elakad, és ez biztonságos mederbe tereli a műszakot.

Anno, amikor elkezdődött a járványos időszak, viccesen megjegyeztem, hogy lesz egy-két szakirány, amely az utórengés legterheltebb „áldozata” lesz. Sokan nézegették a Google-t, és próbáltak innen-onnan informálódni. Keresték a koronavírus ellenszerét. Mindenféle félidétlen gyógymóddal találkoztam jómagam is. Kedvencem az indokolatlan mennyiségű fertőtlenítő és a korábbihoz képest túlzott szappanhasználat volt, amely rendesen kikezdte sokak bőrét. Erre jött rá az a nagyszerű felismerés, amely szétszaladt a médiában 2 hét alatt, hogy a koronavírusnak vannak jellegzetes bőrtünetei is. Kb. mindenféle bőrtünet előfordulhat, így az emberek a mindenféle bőrtüneteikkel együtt, pánikba esve rohantak be. A tömeg nőtt, és szinte olyan volt, mint régen (leszámítva a COVID zónát, amit egész nap pörgetnünk kellett). Volt, aki azért jött, mert lázasnak érzi magát, majd bent bevallotta, hogy igazából nem, de egy teszt jól jönne. A valóságba való megérkezésemről akkor győződtem meg végérvényesen, amikor egy idegesebb természetű beteg délután elém perdült, hogy „csak egy ultrahangot és egy CT-t szeretne, mert a háziorvos azt mondta, hogy itt pikk-pakk minden meglesz”. Nagyon megsértődött, amikor megtudta, hogy a vizsgálatra várni kell, mert mi nem megrendelésre dolgozunk, még most sem.

Amikor átadtam a műszakot, úgy éreztem, hogy 2 évet öregedtem. Már nem tapsolnak, és nem szeretnek. Felhívtam a szüleimet, és légvétel nélkül panaszkodtam, akár egy ötéves. Elmondtam, hogy hányan bántottak, és milyen rossz nekem. Vagy mégsem…?! Végül is ezt hiányoltam majdnem két hónapig. Hát, úgy tűnik, visszakaptam a régi életem.

2020. 05. 05.

MENNYIRE TÖRÉKENY AZ ÉLET!

Az éjjeli kórház csak nekünk szép és nyugodt. A síri csend, a kongó folyosók egy laikus ember, egy beteg számára nagyon ijesztő lehet. A kórház, amelyben dolgozom, régi épület, amolyan szecessziós műemlék. Magasan ívelt mennyezet, hosszúra nyúlt, végtelen folyosók, laposra nyújtott lépcsők tarkítják a látványt, amelyet sosem unok meg. Szeretek éjszaka a régi épületben tekeregni, és néha, titokban, fotózni.

A csönd persze kétélű, hiszen van a nyugodt éjszaka, amiért hálát szoktunk rebegni, és van a vihar-előtti-csendes éjszaka, ami bennünk is gyakran megállítja az ütőt.

Az éjszakai műszak elején már éreztük, hogy nem lesz egyszerű dolgunk, hiszen rendesen megugrott a beáramlási mutatónk. Egyre több beteg érkezett. Nehéz pillanatokat megélő idős és fiatal emberek sorakoztak a váróteremben. Türelmesen várták a sorukat, és valahányszor elmentünk a folyosón, reménykedve néztek ránk. Ezek azok a reménykedő pillantások, amelyek lyukat vájnak az ember lelkén. Néha már nem merem felemelni a fejem, úgy suhanok át a várótermen.

Éjfél körül úgy éreztem, hogy lassan helyre fog állni a rend, és talán lesz némi nyugtunk, de nem így lett. Begördült a mentő, és az állig beöltözött kollégák előre jelezték, hogy egy COVID-gyanús nénit hoznak. Elindultam bezsilipelni, hogy ne kelljen sokat várni rám. Miközben magamra öltöttem az asztronautajelmezem, a szemem sarkából a vacsorámat néztem. A virsli még gőzölgött a magvas kenyér mellett. Nagyot nyeltem, mert éhes voltam, de nem haraptam a gőzölgő ételből, mert nem szerettem volna kajaszagúan a vizsgálóba menni.

Amikor beléptem, egy törékeny, apró nénit láttam az ágyon. Olyan csepp volt, hogy szinte elveszett benne. Láttam, hogy fázik. A köntösével próbálta magát betekerni, de még úgy is vacogott. Megkértem az egyik kollégámat, hogy hozzon be egy vastag paplant, hogy be tudjam szegényt takarni. Ahogy az ágyhoz léptem, a nénike szemébe néztem. Láttam rajta a döbbenetet. Láttam, hogy fogalma nincs arról, hogy miféle ördögi darab része lett.

– Jól elbújtál! – szólt a néni csendben, és mosolyt próbált magára erőltetni. Közben megérkezett a vastag paplan, ami még félbehajtva is nagy volt a néninek, de legalább nem fázott alatta. Elmondtam neki, hogy ki vagyok, és miért vagyok elbújva. – Koronás vagyok? – kérdezte a néni rémülten. Mondtam neki, hogy nem biztos, de sajnos a láz és a légszomj gyanús lehet, ezért alaposan meg kell vizsgálnunk.

Miközben készítettem az EKG-t és mértem a vérnyomást, az orvos faggatta a nénit:

– Volt valaha valamilyen betegsége? – tette fel az orvos a kérdést, amire a néni annyit mondott büszkén és dacosan, hogy volt, de meggyógyult. Kérdeztük, hogy értesíthetünk-e valakit, hogy itt van, mire annyit mondott csendesen, hogy már senkije nincsen. A férjét hosszú évekkel ezelőtt temette el, és pár éve a gyermekeit is elvesztette. Ahogy röviden összefoglalta válaszként az életét, összeszorult a szívem. Hirtelen belém hasított a tudat, hogy nincs jogom sajnálni magamat, mert a legnagyobb problémám is eltörpül a néni életének fájdalmai mellett. El sem tudom képzelni, milyen az, ha valaki egyedül marad. Egyedül! Úgy egyedül, hogy senkire nem számíthat.

Láttam rajta, hogy nagyon megdolgozik minden légvételért, de nem nagyon szerette a maszkon kapott oxigént. Feltúrtam a szekrényt, de nem találtam egyszerűbb megoldást, amely nem takarja el az egész arcát. Elkezdett folyni a hátamról és a homlokomról a víz. Egyre mélyebbre ástam a szekrényben, amely olyan mély volt, mint a kétségbeesett küzdelmem, hogy segítsek. Valahonnan az alsó polc légvégéből előhalásztam egy kényelmes orrszondát, amelyről tudtam, hogy megfelel. Amikor felraktam rá, a néni mosolygott. Csendben, szó nélkül elpihent az ágyon, és csukott szemmel várta a sorsát. Elköszöntem tőle, de nem nyitotta ki a szemét. Talán az emlékeiben veszett el.

Elvitték a nénit egy másik osztályra, ahol a koronavírus gyanújával érkező betegeket különítik el. Tudtam, hogy soha többet nem látom őt. Elpakoltam a felszerelésemet, és elkezdtem fertőtleníteni a szemüvegemet meg a pleximet. A legkisebb vizsgálóban sarkig volt nyitva az ablak. Kint meleg volt az idő, így nem is éreztem késztetést, hogy becsukjam. Ahogy az ablak melletti pultnál dolgoztam, hangos ordításra lettem figyelmes. Aztán még egyre. Szülnek felettünk az elsőn. A harmadik ordítás elnyúlt, szinte velőtrázóan hangosra sikerült. Szerintem megvan a baba, gondoltam magamban, és épp a lámpát indultam lekapcsolni, amikor meghallottam az újszülött első sírását. Nagyon panaszkodott, biztos fázott idekint. Gyakran halljuk a szüléseket éjjel, és szinte mindig mosolygunk, amikor egy csepp élet a világra érkezik. De ez más volt: most nem tudtam mosolyogni. Furcsa kettősség járta bennem táncát. 10 perc alatt látni egy élet végét és meghallani az élet kezdetét… Igen, ilyen a kórház. Nálunk kezdődik és végződik az élet.

2020. 05. 07.

SŰRŰN SÖTÉT ÉJSZAKA

Délben keltem, és nem szégyelltem, úgy éreztem, jár nekem az alvás. 11 óra álomtalan alvás. Már nem zavart, hogy lemaradtam a napi koriviri epizódról, ami ébredésem előtt zárult. Kényelmesen lepihentem a gépek elé, és a kávémat szürcsölve olvastam a napi igét, amely végtelen mélységben és hosszban áradt a Facebookon. Döbbenetes ellentmondásokon és szeret, nem szeret hullámokon lovagoltam egy-két oldalon, ahol a szakdolgozók létezése állt ismét a célkeresztben. Ennek soha nem lesz vége. Mindig lesznek olyanok, akik elfogadnak minket, és mindig lesznek olyanok, akik egy-egy hír kapcsán felelevenítik a fájó emlékeket, vagy az itt-ott hallott történeteket, és azok alapján ítélnek meg minket. Sokszor válogatás nélkül ontják a savat, amikor egyként kezelve társadalmunk rendesen fogyatkozó rétegét, az egészségügyi szakdolgozókat szidják. „egészségügyi hulladék”, „nem kötelező ezt a munkát végezni” – csak néhány kedves megjegyzés a sok közül. Tényleg nem kötelező, de mit ad Isten, mi valamiért mégis szeretjük csinálni. Még akkor is, ha ez sokaknak nem tetszik, és a sértésekben látják a megoldást.

A legszomorúbb, vagy inkább szerencse, hogy már fel sem veszem ezeket a sértéseket. Megtanultam kezelni. Nem volt könnyű, hiszen én is emberből vagyok, és vannak érzéseim, de megoldottam.

Szinte faarccal pörgettem végig a rólunk szóló kedves sorokat, amikor egy régi, kedves cimborám keresett meg facefonon (Messenger). 15 éve nem hallottam róla, már nem itthon él. A kivel-mi-történt részletek után elkezdett kérdezősködni a munkáról. Mondtam neki, hogy épp dolgozom, mire zavarba jött, és azt mondta, hogy nem akar elvonni a betegektől, majd visszahív. Elmosolyodtam, és mondtam neki, hogy most itthon dolgozom.

Mert ha épp nem dolgozom, akkor is dolgozom. Amikor nem kórházban vagyok, akkor írok, statisztikákat elemzek és szövegeket gyártok, cikkeket olvasok és fényképeket készítek erről-arról.

Túl a kávén és a beszélgetésünk első 10 percén arra kért, hogy meséljem el egy napomat, hogy megértse mindazt, amit szakdolgozóként átélek. Nem volt egyszerű kérés, hiszen nem szívesen beszélek itthon a munkámról, de erőt vettem magamon. Kellett pár perc, mire összeszedtem a gondolataimat.

Hogyan lehetne leírni elfogultság nélkül egy munkát, hogyan lehet elkezdeni egy történetet, amelynek része vagyok, amely az életem mozgatórugója? Mennyire egyszerűen lezongorázom naponta fejben azt, amit szinte lehetetlenül nehéz néha csak úgy szavakba szedni és elmesélni.

Estefelé jár az idő, lassan elkezdem magam összeszedni. Az itt-ott fájó testrészek lassan bejáratódnak, és az álmosra szedált nyugalmat felváltja az adrenalin lassan megugró hatása. Begurulok a bringámon, ami legalább olyan fontos része lett az életemnek, mint bármely munkaeszközöm.

Amikor leszáguldok a mentőfeljáró tetejéről, olyan érzésem van, mintha alámerülnék a műszakba. Akkortól számolom az időt. Van még 12 kemény óra. Az öltözőben szinte fel sem nézek, sokszor csukott szemmel dobálom magamra a ruhákat. Módosult tudatállapotba kerülök, mire bekanyarodok az SBO részlegre. A váróban kevesen ülnek. Mindenkit elhelyezünk vagy továbbküldünk. Nagyon kevés a várakozó, jó állapotú beteg.

A műszak átvételekor hátranézek a megfigyelőbe, hogy megtudjam, hány ággyal számolhatok kezdetben. Az éjszakás kolléganőm két másik, nappalról ránk maradt kollégával egy beteget próbál stabilizálni. Az orvos idegesen járkál egy telefonnal a kezében, és próbálja szervezni a beteg útját. A fektetőben egy másik ágyon egy zavart beteg próbál talpra állni az ágyban. Tekintete ködös, szinte alig van ereje. Mellé ugrok és visszafektetem. Kitépte a karjából az infúziót a kanüllel együtt, és a paplanhuzatra szoros csomókat húzott. Megkérdeztem tőle, hogy szólíthatom, amire nem felelt. Szeme sarkából a poharát nézte, szinte mozdulatlanul. Öntöttem neki egy kis vizet, amit azonnal megivott.

– Ancsa, most hozták a beteget, ha már ott vagy, légyszi, mérd le a paramétereket! – kért a kolléganőm, aki még mindig a betegért küzdött ötödmagával. Miközben végeztem a feladatomat, egymás után jöttek az éjszakások és a nappalos. Tele voltak kérdésekkel. „Ki a triage? Hol van EKG-papír? Ki lesz este a művez? Láttad már a sebészt? A betegszállító nem vitte el a beteget! Keresnek a C-ből! Nem mér laktátot ez a szennyes lelkű szemét gép! Elfogyott a Beteloc és a Nitro, hozzál már ki a raktárból! Nem találom a perfuzort. Jött két mentő!” – Túl sok a kérdés és az információ.

A fektetőt és az ott folyó munkát megszakítva kimegyek fogadni a mentőt. Este 20 óra van, lassan elkezdenek szivárogni végre. Tudom, hogy perverz gondolat, de tényleg reméltem, hogy nem érlelik otthon tovább a panaszaikat. A mentők kint várnak rám a pre-triage sátor mellett. Ahogy kivágódik a fotocellás ajtó, szinte ki sem merem nyitni a szemem. Az egyik egység állig be van öltözve. A betegük ülő helyzetben kapkodja a levegőt. Borzalmasan rosszul néz ki szegény. A másik egység megadóan int felém:

– Őket vedd át, Ancsa, itt nincs komoly bajság. – Átveszem a COVID mentőtől a beteget, és elirányítom őket a kijelölt COVID vizsgálóba. A fennmaradó egyetlen ápolót megkérem, hogy szakítsa félbe a vacsorájának fixírozását, és öltözzön be, mert hoztak egy gyanús beteget.

A fektetőben közben legyőzték a váratlan állapotromlást előidéző keringési elégtelenséget, és stabilizálták a beteget. A kollégáim úgy jöttek be az irodába, mint egy focicsapat. Mindegyikről ömlött a víz, hajuk csapzott, ruhájuk izzadt volt. Úgy itták a szódaautomatából nyert vizet, mint sivatagban eltévedt ember, ki oázisra lel.

Este 22 óra van. Megint jött egy mentő. Kimentem átvenni a beteget a megadott csekklista szerint. Nem volt fertőzésre gyanús, csak egyszerűen nagyon részeg. Amikor kiemelték a mentőből, kicsit megtántorodtam. Egy fekete nylonba bugyolált hajléktalant hoztak, aki hangosan káromkodott a méltatlannak vélt helyzet miatt. Odaléptem hozzá, hogy megtudjam a nevét és az elfogyasztott alkohol mennyiségét. Kerestem a szőr- és szakálltenger mögött élő embert, de a bűz, amely felcsapott a nylonból, hirtelen hátrálásra kényszerített. Mély levegőket kellett vennem, hogy folytatni tudjam az átvételt. A decontamináló (fürdető, fertőtlenítő hely) irányába tereltem az egységet a beteggel. A betegszállító csendben összeomlott, amikor megtudta, hogy fürdetni kell az új detoxost.

Az összeomlás nem volt alaptalan, hiszen a helyzet nem egy 10 perces tusolást sejtetett. Az élősködőktől hemzsegő test teljes fertőtlenítése és tisztítása vált szükségessé, az pedig időigényes.

Megállás nélkül ment a forgalom, egészen éjjel 3-ig, amikorra elhelyeztünk és rendeztünk mindenkit. Jöhet a takarítás és feltöltés. Végre valami pihentető munka, gondolják ezt páran, de kérem, ne ringassák magukat ebben a téves elképzelésben. A gyógyszereket egyenként nézzük át, ahogy az eszközöket is, amelyeket egyéb beavatkozásokkor használunk. Mindegyik lejáratát és minőségét át kell nézni, majd a hiányzó anyagokat összeírni. Közben patentra tisztítjuk a felületeket, és az órát nézzük, ami áll. Meg sem mozdul az idő. Visszafelé halad. Egy hosszabb kávészünet után beöltözünk, és rendbe rakjuk a COVID-ot is. Ezt utáljuk a legjobban, mert ki szeret koronavírusos eszközökkel érintkezni? Gyanítom, senki, de nekünk ezt is ki kell ikszelni. Közben jön két hasfájós, egy mellkasi panaszos és még két detoxos hajléktalan. Hajnal 6-ig próbáljuk behozni magunkat, amikor az órára nézünk.

– Elengedtem, elegem van! – szól az egyik kollégám, aki teátrálisan kilép a papucsából, és leveszi a zokniját. A lábán a lábujjak feláztak az izzadtságtól, és fehér, itt-ott vöröses színben tündökölnek. Egy könnycsepp úszkál a szemében, és időt kér, mert már nem érzi a lábát. Engedjük szegényt pihenni, látjuk, hogy megborította a lelkét a műszak.

Reggel megérkezik a váltás.

– Milyen volt éjszaka? – szól a szokványos kérdés, amire szárazon, faarccal csak annyit mondtam, hogy sötét. Rohadtul sűrűn sötét. Reggeli két kávé után indulatosan tekertem a bringámat.

Mire hazaértem, kiment az álom a szemeimből, amelyek nagyon vörösek voltak, és égtek. Lefürödtem, és megpróbáltam aludni. Nem ment. Nem tudtam elengedni az ereimben keringő, zsigereimig hatoló éjjeli műszakot, amelynek egy-egy pillanata még mindig velem volt. Aztán kaptam egy üzenetet. „A másodiknak sikerült, az elsőnek sajnos lehet, hogy nem!” Bassza meg, hogy nincs igazság! A tetves rohadt életbe! Miért kell ez nekem?

2020. 05. 10.

2 HÓNAP A COVID-19 ÁRNYÉKÁBAN

Lassan kezd visszatalálni az időérzékem, bár ez inkább csak a jelenre és a jövőkép kialakítására vonatkozik, hiszen az elmúlt két hónap egy rémálomban eltöltött időszak volt. Ez az időszak mérföldköve lett az életemnek, amelynek tekintélyes (nagyobb) részét az aktív betegellátásban töltöttem.

Amikor sikerült közel kerülnöm önmagamhoz

Soha nem szerettem szabályok kézé szorulni és szigorú menetrend szerint élni. Mindig irtóztam mindentől, amiben benne volt a „kell”. Derék Vízöntőként, noha szeretek mindent a végletekig analizálni, darabokra szedni és megismerni, most valahogy megadtam magam, és a kényszerű szabályok hullámain sodródtam. Nem volt más választásom.

A változás leginkább akkor fűszeres és érzékelhető, ha az ember önmagán veszi észre a jeleket. A gondolkodásmód, a világról és az életről kialakított elképzelés változása bennünk van, hiszen a külső környezet, az élet adta történetek folyamatosan változtatnak minket, de ez más volt. Nagyon más. Itt egy hatalmas törés keletkezett a világ testén, amely olyan helyzetbe kényszerített bennünket, ahol a legkeményebb emberek térde is megremegett.

Ez az erő, amely a törést előidézte, nem más, mint a félelem. Az elmúlt két hónapban szinte minden nyomorult percben velem volt a félelem. Minden reggel vártam a 7 órás híreket, a napi statisztikát és a 11-es sajtáj kezdetét. Úgy költözött be hozzám ez a kötelezővé vált napirend, hogy észre sem vettem. Rettegve nyomtam le reggelente az entert, és pillantottam rá a napi igazságra, amely lassanként titrálta belém a „még félned kell” mérget. Megtanultam a „rendet”, az életet elviselni a szkafanderben, amely soha nem lesz szép emlékem. Láttam embereket láztól reszketni, a rajtuk eluralkodó tüdőgyulladástól levegő után könyörögni, vagy szép csendben a földi életüktől elköszönni. Átéltem újra, hogy kezdő vagyok, és remegett a kezem a vérvételek előtt, mert tudtam, hogy nincs két lövésem, csak egy. Beszéltem síró hozzátartozókkal telefonon, akik elképzelni sem tudták, hogy mi történik a kórházakban COVID idején. Próbáltam magam bemutatni akkor, amikor védőöltözet mögé rejtve csak a szemem látszott, és boldogan mutattam meg az arcom annak, aki kérte. Minden egyes nap egy megélt emlék marad és egyben intő jel.

Így, utólag visszagondolva szükségünk volt erre a kijózanító pofonra, amelyet a COVID–19 mért az arcunkra. Talán ez kellett ahhoz, hogy felismerjük mindazon lehetőségeinket, amelyeket elherdáltunk, amelyek nem voltak fontosak, hiszen természetes meglétükkel állandó stabilitást nyújtottak. A család közelsége, az emberi kapcsolatok mélysége, a szeretet, a fizikai kapcsolattartás szüksége, a megélhetés, a közlés szabadsága, a munka öröme és a környezetünk tisztelete. Ezekre a végtelenül egyszerű dolgokra gondolok szüntelen, hiszen az elmúlt két hónap gyakorlatilag karanténba zárta az egész életem.

Most, hogy lassan visszaáll a dolgok rendje, és a nyár megélhető élménnyé válhat számomra, képes vagyok már átlátni ezt a rémálmot. Amikor januárban elkezdődött Kínában a járvány, még nem aggódtam, önmagamért meg pláne nem, hiszen Kína messze van – gondoltam én balga. Az első sokk akkor jelentkezett, amikor egy kedves kolléganőm rám írt egy üzenetet: Megvan az első két olasz beteg! Próbáltam elodázni, próbáltam a legalsó fiók legmélyebb végébe eldugni a félelem lehetőségét, de egyre kevésbé ment, hiszen az olaszországi mutatók egyre erőszakosabban emelkedtek.

Ebből baj lesz!

Az olaszok sokkal közvetlenebb és szabadabb társadalmi életet élnek, mint mi. Az idős emberek természetes napirendje az esti társas összejövetel, amelyek egy ízletes vacsora után a Chianti íze mellé járó, nem kifejezetten lágy ritmusú zenebonát túlordító, harsány szócsaták és egymás érintése, ölelése mellett, napi ritmusban telnek. Az igazi olasz focimeccsek, a síparadicsomok és a karnevál sokak bakancslistájának top ötös vendége.

Ezek a lehetőségek sokunknak megengedhetetlenek és elérhetetlenek, szinte fényévnyi távolságban vannak tőlünk. Talán ez volt a mi mázlink, ha lehet ezt mondani. Noha el lehet már jutni jutányos áron ezekre a helyekre, de csak egy-két napra, és távoli szállással felütve, amely több tucat kilométerre van az igazi érzelemdzsungeltől. Velence nem a mi pénztárcánk súlyát képviselő olcsó hely. Egy igazi szállás, amely bent van a centrumban, az nagyjából egy átlagmagyar félhavi bére éjszakánként. Túl nagy luxus nekünk, főleg a karácsonyi költekezés után, amikor épp a „nincs rá lóvé” depresszióban fürdőzünk több millióan. Ez volt a mi szerencsénk, a csóró emberek mázlija, amely megóvott minket attól a katasztrófától, amely a tehetősebb országok állampolgárait sújtotta. Nálunk nem jellemző a „mindenhol IS élek” létezés. Ha egy másik országban vállalunk munkát, akkor kiköltözünk, és szabadságra jövünk csak haza. Nem úgy, mint a szomszédos Romániában, ahol a kétlaki élet, a családdal tartott rendszeres fizikai kapcsolat, az ingázás természetesebb menetrend a külföldön munkát vállalóknak. Lehet, ezért szökött náluk magasabbra az esetszámmutató. Persze arról sem szabad megfeledkezni, hogy a védekezés első szakasza nagyon korán lett itthon bevezetve. A „maradj otthon, moss kezet, viselj maszkot, csak úgy lehet” korai bevezetése azt a minimális emelkedést is lehúzta rendesen.

Nem feltétlenül biztos, hogy jól értékelem, látom a helyzetet, mert ezek csak első gondolatok egy Vízöntőtől, aki végre szabadon analizálhat, és „szinte” szabadon beszélhet a gondolatairól.

Egészen biztos, hogy sok mindent megváltoztatok, hogy nagyvonalúbb leszek önmagamhoz és az életemhez, mert csak egy van belőle. Szeretnék többet tudni az egészségügyről, és megismerném az egyéb szakterületeket. Szeretném látni, hogy mit csinálnak a műtőkben, hogy altatnak az anesztesek, hogyan ápolnak a fekvőbeteg osztályokon a nővérek, mit élnek át a mentők, amikor mentenek. Nem fogom engedni, hogy a virtuális kommunikáció eluralja az életemet, és visszatérek a fizikailag tapintható kapcsolattartás lehetőségéhez. Tisztelni fogom a környezetemet, és nem szennyezem műanyaggal feleslegesen. Megteszem az első lépést az álmaim és vágyaim felé. Azzal fogok foglalkozni, ami épít, ami tényleg boldoggá tesz. Szép lassan átevezek a média vizeire, ahol már bérelt helyem van, csak még nem volt bátorságom beismerni önmagamnak, hogy ez az, ez kell nekem…

2020. 05. 11.

NEM A KORONAVÍRUS TŰNT EL, CSAK A FÉLELEM

Pár nap pauza után frissen ébredtem reggel. Hajnali 5:30 volt, már világosodott kint. Szeretem a nyári reggeleket, főleg akkor, amikor nem dolgozni indulok hajnalban, hanem fotózni. A reggeli rajt csak második nekifutásra sikerült. A gyors kávé és smink után felugrottam a bringámra, és elindultam dolgozni. Az első kilométeren azon töprengtem, hogy mennyire menő lenne, ha lenne egy kocsim. Tuti ott fejezném be a sminket, és a kávémat is vihetném magammal. A kihangosított telefonon elárasztaná az utasteret anya hangja, és nem kellene azon tépnem magam, hogy a frizurám megússza az utat. Hát ettől az életstílustól kicsit távol tart a jelenlegi helyzetem, de nem adom fel.

Amikor beértem a munkahelyemre, döbbenten tapasztaltam, hogy csont üres az osztály. Egyetlenegy beteg nem volt a rendszerben, csak detoxos hajléktalan. Furcsa, hogy egy sürgősségin ők képviselik az állandóságot, mert ők aztán minden pillanatban jelen vannak. A kanyarban elém ugrott egy „törzsvendég”. Haja bozontos volt, bőre piszkos, a szaga meg egyenesen tapintható. A fürdés elől próbált menekülni. Amikor meglátott, odalépett hozzám, és rám ordított, hogy nyugtatót kér. Mondtam neki, hogy sajnálom, nincs, de van egy szendvicsem. Nem kellett neki. Szomorúan ballagtam el az öltözőig. Nem értem, hogy mi a bajuk a szendviccsel.

Átadáskor átvettem a védőfelszereléseket, és megnéztem, hogy kikkel dolgozom. Remek csapat. Csupa bátor fiatal ápoló és orvos, egy fürge admin és két szorgalmas betegszállító. Legurítottam a kávémat, majd még egyet, és ettem is. Beteg sehol. Kínomban ránéztem a Google-re, hogy ott van-e a kórház a térképen. Ott volt… Nem értem, miért nem jönnek a betegek. Hidegfront van, és hétfő. Máskor ilyenkor már egymás ölében ülnek a zsúfolt váróban. Ehhez képest az egész alagsor szedált nyugalomban ringatózott.

Délelőtt 10-kor befutott egy mentő, majd mindjárt még négy. Ó, igen, ez az, beindult a hétfő reggel. Azt valahogy sejtettem, hogy nem fogunk unatkozni, de azt nem, hogy több COVID-gyanús beteg is lesz.

Nagyjából a harmadik gyanús eset után jöttem rá, hogy kezd minket utolérni az anyák napi utórengés. Lappangásnyi idő távolságban van tőlünk a hátrahagyott anyák napja. Idős néniket hoztak jobbára, akik rendelkeztek olyan panaszokkal és mérhető paraméterekkel, amelyek beleillettek a kiadott eljárásrend szerinti gyanús tünetek közé. Én is kilógtam anyuékhoz köszönteni. Összeszorult a szívem. Ismét elfogott a félelem, amely már régóta nem volt vendégem. Felhívtam anyukámat, aki megnyugtatott, hogy jól van, nincs bajuk. Ez kicsit helyrerakott.

Egy idős beteggel próbáltam kicsit beszélgetni. Nagyon el volt keseredve. Nem félt a betegségtől. Sokkal nagyobb bánat ült a szívén. Nemrég elvesztette a férjét, akihez egész életében kötődött. Gyermekkoruk óta ismerték egymást.

Látszott rajta, hogy sokat fogyott, és a szemei vörösek voltak a sírástól. Ahogy kinyújtotta a kezét a vérvételhez, megfogta a kezem. Azt hittem, a fájdalomtól, de nem. „Nagyon kérem, ne engedje, hogy bent tartsanak!” Elmondta, hogy nem fél a vírustól, és attól sem félne, ha eljönne a távozás ideje.

Nehéz egy ilyen beszélgetésbe belemenni ismeretlenül. Nem jutott semmi értelmes az eszembe.

– Emlékszem rád – szólt hozzám a néni pár perccel később. – Te hoztál mézet a kenyeremre, mert nem szeretem az üres vajas kenyeret.

Eszembe jutott az a hétvégi téli reggel, amikor az egész kórházat bejártam, hogy mézet találjak a kenyérre. Azt mondta a néni kezelőorvosa, hogy csak akkor mehet haza, ha magában tud tartani egy szelet kenyeret egy pohár teával. Megkentem a kenyeret mézzel, jó vastagon, ahogy én szerettem, és diadalmasan a néni elé helyeztem. Nagyon jó volt látni, ahogy elfogyasztotta a mézes költemény utolsó morzsáit is. Miután jobban lett, hazaengedtük. El is felejtettem a történetet.

Lassan összeszedtem a felszerelésem, levettem a szemüveget és a plexit, és a nénire néztem.

– Te voltál az, tudtam én – nevetett. Amikor kinyitottam az ajtót, utánam szólt: – Azon a héten tudtam meg, hogy beteg lett a férjem. Hozzá szerettem volna hazajutni. Soha életemben nem szerettem a mézet…

Ahogy tekertem hazafelé, a nénire gondoltam, és a közös történetünkre. Életfogytig tartó szerelmét és a mindenre elszánt küzdeni tudását egyszerre tiszteltem és irigyeltem. Bambán tekertem tovább, és az embereket nézegettem. Mintha mi sem történt volna, úgy flangáltak a nyárias melegben. Félelem és aggodalom nélkül érintkeztek és csevegtek. Már nem félnek, pont úgy, ahogy a néni sem…

2020. 05. 13.

NEM TUDOM, MILYEN LENNE

Egész éjjel az eljárásrendeket bújtam, teljesen kiégett az agyam tőle. Nem szeretem az alkoholt, soha nem bírtam, de a második 30 oldalas ajánlás után kibontottam egy palack száraz bort. Próbáltam magamra erőltetni a vérprofi szakember pókerarcát, de egyre kevésbé tudtam azonosulni a szereppel. A sorok szinte teljesen összefolytak előttem. Elővettem a szemüvegemet, mert arra gondoltam, hogy a szemem fáradt el, de bő egyórányi önkínzás után beláttam, hogy az agyam fáradt el. A háttérben a Reach Out szólt, és a fény egyre tompább lett előttem. Elnyúltam a parkettán, az arcomra helyzetem az egyik kinyomtatott eljárásrendet, hallgattam a zenét, amely napok óta zümmögött a fülemben, és hagytam, hogy elvigyen magával az álomországba.

Rémálom

Az óra egy idétlen dallamra váltva ébresztett. Soha nem hallottam azelőtt. Próbáltam kinyomni, de nem tudtam. Hagytam végül zenélni, és elkezdtem magamra dobálni a ruháimat. Amikor kiléptem a lakásból, az ajtót nem tudtam bezárni. A telefonom a kezemben volt ugyan, de a zene bent a lakásban pont ugyanúgy zengett, mint ébresztéskor. A bringámat nem tudtam hajtani. Végig erős szembeszélben haladtam, és a fülesemben nem a szokványos Metallica szólt, hanem Cili néni egy teljesen más hangstílusban, szinte parancsolóan, többféle módon próbált meggyőzni a maszkviselés értelméről, és arról, hogy még para van, még nem lehetek nyugodt.

Ahogy beértem a kórházhoz, nem tudtam bemenni, nem volt bejárat. Láttam, hogy bent eszméletlen nagy a forgalom, mentők jönnek-mennek, és a kollégáim állig szkafanderben rohangálnak az udvaron. Mindenhol lámpák villogtak, és én nem tudtam bemenni. Minden kijárathoz oda volt írva, hogy „csak mentő”, „csak beteg”, és sehol nem volt felírva, hogy szakdolgozók bejárata. Az órámat néztem, de nem láttam a párától, pedig berregett, hogy 7 óra van. Nem tudtam mást kitalálni, a csomagomat áthajítottam a kerítésen, majd bemásztam én is. Rohantam a szirénázó mentők és az ismeretlen, arctalan kollégáim között a sürgősségit keresve. Kérdeztem őket, hogy mi történt, de mintha ott sem lettem volna. Mentek tovább a dolgukra.

A fotocellás ajtó kivágódott előttem, és vártam a szokásos pillanatot, ami nem jött el. Nem volt sehol detoxos hajléktalan ember, sem üres váró és fényesen bevilágított váróterem. Mindenhol betegek feküdtek. Nem volt sem pad, sem szék, sem várakozó ember. Mindenhol ágyak, az ágyakon fulladó betegek és gépek. Velem szemben két arctalan ember egy beteget próbált lélegeztetni, mellettük egy másik valami tábori ágyon ült, és ordított, hogy fogy az ereje. Egy szkafanderbe öltözött ápoló egy fehér kocsin tolja az infúziókat, egy másik pedig a lepedőket. Bármerre néztem, nem volt üres hely. A folyosó végéről kék szkafanderben rohantak páran, gondoltam, ez az intenzív lehet, ez az ő színük. Odaléptek egy ágyhoz, amin szintén beteg feküdt, és betolták az egyik helyiségbe, amelynek ajtaja mázsás súllyal vágódott be előttem.

Védtelen voltam. Sem kesztyű, sem maszk nem volt rajtam. Egy egyszerű fehér póló, géznadrág és egy flip-flop papucs volt rajtam. Megállítottam egy arctalant, és kérdeztem, hogy mi hol van, hogy hol van a sürgősségi, és hol kaphatok ruhát. Az arctalan szárazon közölte velem, hogy benne volt a tegnapi eljárásrendben a lista. Ha tudni akarom, akkor olvassam el.

Egy hangot hallottam, ami a nevemen szólít. Egyre erősebben hallottam a nevemet. Szólított, hogy erre gyere, de nem láttam őt. Körülöttem betegek feküdtek, akik egyenként megérintettek, olykor kicsit meglöktek. Úristen, itt van hát, elért minket. Basszus, pont most kapom el ezt a szart, vége, megfertőződtem.

A nevemet egyre erősebben hallom, de már nem mozdulok.

– Ancsa! Ancsaaaaaa! Ancsa, ébredj, menned kell! 5:30 van!

– Hol vagyok?

– A parkettán! Itt aludtál el.

– Istenem, ennek soha nem lesz vége?! Itt marad a nyakunkon ennek a trágya vírusnak az oldalszele úgy, hogy nem is láttuk még az igazi arcát. Tele volt a kórház beteggel. Mindenhol betegek feküdtek.

Csendben mosolyogva lettem kiröhögve.

Begurultam a kórházhoz, és próbáltam bejutni, de az első helyen nem engedtek be. Aztán átgurultam egy következő helyre, majd egy harmadikra. Leverem magam hídba, ha bent csikágó lesz. Begurultam végre a kórházba, amely tavaszi szépségében villogott előttem. A rózsák valószínűtlen illatfelhőbe helyezték a kertet. Üres volt az udvar, csak a beképzelt fehér cica kóválygott álmosan a fák közt. Pont úgy nem vett rólam tudomást ez a nagyképű fehér szépség, ahogy nyolc éve mindennap. Sehogy sem. Utál engem ez a bestia.

A fotocellás ajtón megint csukott szemmel léptem be. Üres volt az osztály. Nem volt beteg a rendszerben. Az öltözőben lerogytam a padra, és csendben bámultam magam elé. Nem tudom, milyen lenne. Elővettem a telefonomat, és elolvastam az eljárásrend végét, valamint a mit-hol-találok-az-épületben aktuális verzióját. Azt hiszem, kimerült vagyok…

2020. 05. 15.

CSATÁT NYERTÜNK, NEM HÁBORÚT

A család összetartó ereje és a szülők hiánya. Egyre erősebben él bennem a hiányérzet, szinte napról napra érzem a tapintható jelenlétét. A vészhelyzet kitörése óta összesen egy alkalommal találkoztam személyesen velük, anyák napján. Akkor szakadt először át bennem a gát, és éreztem úgy, hogy megfelelő távolságtartás mellett jár nekünk pár lopott óra.

Hiányoznak a zajos családi ebédek, a mama terített asztala és a tyúkhúsleves, amit nála jobban szerintem nem tud elkészíteni senki sem. Papa titkos csokis fiókja, a látótávolságban elrejtett száraz, fűszeres fehérborok és a beszélgetések egyik pillanatról a másikra tűntek el az életemből. Az idővel együtt kicsit én is elvesztem, és velem együtt a múltam minden szépsége. Mindennap telefonon beszélünk, a reggel 6 óra a miénk. Ha szomorú vagyok, egy nap többször is felhívom őket, mert tudom, hogy ők meg tudnak kicsit vigasztalni. Ilyenkor lélekben hazamenekülök, akár egy kisgyerek.

A szüleim 2 év múlva lesznek 50 éves házasok. Együtt élték le az életüket. Apa korábban mérnök volt, és egyetemen tanított, majd programozó lett, anya meg műtősnő volt egy forgalmas kórházban. Nem kérdés, hogy ki fertőzött meg a kórházi légkörrel. Már elég korán, gyermekként látszott, hogy ki merre tart, hiszen a vasárnapi asztalnál én mindig anyával beszélgettem. A műtő élményeiről beszélt, meg arról, hogy miként operálják a combnyaktörötteket. Apa tesómmal matekozott és fizikáról beszéltek. Képesek voltak egy lerágott csirkecsontból kihozni egy matematikai képletet. Minden családi ebéd meghatározó része volt a keresztbeordítozós, két síkon futó beszélgetés. Egyre jobban hiányolom ezeket a karnyújtásnyi közelségben zajló ebédeket.

Délután sokat pihentem. Lementem edzeni délben, így meglehetősen kifáradt izomzattal ernyedtem az ágyra pihenni. A lábedzéseket egyre jobban szeretem, de azt a két órát, ami utána jön, azt az ellenségemnek sem kívánom. Két-három óra alvás után összeszedtem a motyómat, és arcot festettem magamra, hogy emberszabású külsővel jelenjek meg a munkahelyemen. Kifejezetten barátságtalan, hideg idő volt, rendesen átfagyva érkeztem meg a kórházba. Áldott nyugalom és csend volt, sehol egy teremtett lélek. A folyosón hangosan visszhangzott minden megtett méterem, ahogy a bringámat toltam a megreccsent váltójával. Egyre több kolléganőm jár kerékpárral, így igyekeznem kellett, hogy jó parkolót találjak az enyémnek.

A sürgősségin is tompa csend volt mindenhol. A kollégáim a legszedáltabb nyugalomban beszélgettek a pihenőhelyiségben. Álmosan ültek az új kanapén, és átadás gyanánt csak annyit mondtak: nyugi van, idd a kávéd, nincs semmi sem. Ennek megfelelően folyt az éjszaka a maga békés medrében. Nem mintha hiányozna a zsúfolt váróterem, de mégis félek, hogy ennek a csendnek egy napon majd keserves böjtje lesz. Elkezdtük számlálni az időt, hogy kinek hol jut majd hely némi pihenésre, hiszen nagyon korán végeztünk a kötelező feltöltéssel. Elnyúltam a kiürült kanapén, és hallgattam, ahogy a srácok nevetgélnek és videókat keresgélnek.

Nagyjából épp az álomhatárhoz érhettem, amikor valaki élesen rám kiáltott:

– Ancsa, hoztak egy fulladó COVID-ost!

Felugrottam az ágyról, és abban a pillanatban módosult tudatállapotba keveredtem. Gépiesen rángattam fel a védőfelszereléseket: a szkafandert, a maszkot és a plexit. A kesztyűk felhúzásánál kértem a diszpécsert, hogy ébressze az orvost is, és közben a várakozó mentőst faggattam.

– Fullad két napja, és hőemelkedése is volt, de most láztalan. Néha köhög, de nem sokat, és nagyon gyenge – referálta a beteget a mentő egy komplett feltalálási helyzettel együtt. Amikor beléptem a vizsgálóba, szinte alig láttam valamit a betegből. Mentősök próbálták őt áthelyezni az ágyra.

– Könyörgöm, segítsen, nem jön a levegő – szólt hozzám. Nem tűrte jól a maszkot, amin keresztül az oxigént adtam neki. Ahogy rátettem a vékony gumit, amellyel a maszkot stabilizálom az orr és a száj körül, azonnal letépte.

– Könyörgöm, ne szorítsa rám, azt nagyon nem szeretem – mondta, majd a maszkot a kezével helyezte a megfelelő helyre.

Nagyon nehezen mozgott, teljesen kimerülten ernyedt a kezembe, amikor felültettem, hogy meghallgassa az orvos a hátát. A maszkot végig szorongatta, mint valami kincset, úgy őrizte. Talán ez volt az oxigénnel kapcsolatos egyetlen lehetősége, amelyet stabilan uralni tudott, a maszk és annak birtoklása.

Miután elvitték, gyorsan összeraktam a helyiséget. A fertőtlenítő átható szagát vágni lehetett a vizsgálóban, amikor bezártam az ajtót. Nem telt el sok idő, épphogy lecsuktam a szemem.

– Ancsa, gyere!

– Tessék – reagáltam félálomban.

– Gyere, kettőt is hozott a mentő, két COVID-os beteget!

– Mi van, mi van?

– Nem viccelek, egy házaspárt hoztak!

Felpattantam az ágyból, és azzal a lendülettel a jobb bokám kibicsaklott. Fájdalmamban elharaptam a számat, és másodpercekig nem vettem levegőt. A büdös rohadt… Felkaptam a kabátomat, és kimentem a mentőkhöz. Mentősök álltak kint állig felöltözve. Ellepték a külső átadóhelyet.

– 70 körüli idős házaspárt hoztunk…

– A 70 nem idős – csattantam fel ingerülten. – A szüleim is 70 körüliek, és nem idősek – folytattam éles hangon, majd kicsit leeresztettem.

– A bácsinak alacsony az oxigénszintje – folytatta az átadást a mentős. – Oxigén nélkül 80, oxigénnel 90. A nénié sem túl izmos, az övé 92.

Ott álltam a külső átadó zónában, előttem a két beteg. Egymás mellett feküdtek a két hordágyon, arcukon oxigénnel. Nem hittem el, hogy ilyen van, és pont most, amikor már azt gondoltam, hogy lassan vége. Gyorsan magamra rángattam a felszerelésemet, a gumikesztyűk hatalmas csattanással zárták el a külvilág felé vezető utat a szkafander ujjainál.

Amikor beléptem a vizsgálóba, már egymás mellett feküdt a két beteg. A bácsi szigorúan rám dörrent:

– Előbb az asszonyt lássa el!

A néni rászólt a bácsira:

– Fejezd már be, a nővérke tudja a dolgát!

Majd hozzám fordult, és kedvesen mosolyogni próbált:

– Makacs vénember…

Egyszerű döntést hoztam, a lehető legjobbat adott esetben. Beálltam kettejük közé, és elkezdtem szinkronban mérni és regisztrálni a paramétereiket. Két orvossal dolgoztam, gyorsan és gépiesen. A bácsi próbált határozott lenni, de végül mindig a mama nyert. Pont úgy, mint otthon, amikor a szüleim civakodnak, akár a gyerekek. Több mint egy órán át időztünk bent velük, mire stabilizálni tudtuk őket. Az oxigénszintjük a gyógyszerektől jobb lett, így kicsit nyugodtabban tudták kezelni ezt az extrém, már-már szürreális helyzetet.

Megtudtam, hogy velem egykorú gyermekük van, és kicsit lazítottak a szigoron, ahogy sokan mások az országban. Voltak vásárolni, levegőzni, és becsúszott egy anyák napja is a kéthavi tilalom végén. Én is meglátogattam a szüleimet anyák napján. Pont úgy szakadt el nálam is a fegyelem vékony cérnaszála, ahogy sok százezer embernél az országban.

Elköszöntem a házaspártól, és megnyugtattam őket, hogy nagyon jó helyre fognak kerülni, egy tiszta és rendezett kórterembe. Látszólag nyugodtan fogadták a hírt ebben a képtelen helyzetben, amelybe belekényszerültek így a járvány vége felé.

Ahogy hazafelé tekertem, a bringám egyre hangosabban csattogott, a pulzusommal azonos ütemben. Hogy ne halljam az idegtépő zaját az útnak, felhívtam a szüleimet. Egyszerre vették fel a telefont, így mindkettejükkel egyszerre beszéltem. Az esti híradóban hallottakat mesélték, olykor egyet nem értve, egymás szavába vágva, kicsit civakodva, pont úgy, ahogy hallani szeretem.

Fáradtam vágódtam a vetetlen ágyba, át sem öltöztem. A fülemben az elromlott váltóm kattogó zaját hallottam, amely még mindig a szívverésem ritmusában csattogott. Ez csak egy nyomorult csata volt, a háborút még nem nyertük meg…

A vészhelyzet után

...egy hét múlva

A korlátok folyamatos lazítása olyan, akár a leszorított kar feloldása vérvétel után. Szép lassan visszatér a keringés a karba, és pár nap után már csak apró, szemmel alig látható pöttyként van jelen a vérvétel emléke. Az idő múlása még most is nehezen követhető, hiszen a visszarendeződés épp olyan gyors, mint a hirtelen leállás, amely sokkolóan hatott az egész országra.

Egész héten dolgoztam, szinte megállás nélkül. A vészhelyzet nyomait még viseli a kórház, de már nem okoz bennünk akkora feszültséget, aminek elsősorban a visszatérő élet lehet az oka. A maszkot még most is viselnünk kell, és a beléptetés is szabályozott keretek közt zajlik, de már korántsem olyan ijesztő mértékben, mint egy hónapja. A kiemelt COVID-védőfelszerelések vészjósló csengőként jelen vannak még a mindennapokban, de már sokkal lassabban fogynak. Még nem lazíthatunk teljesen…

Amikor lefújták az első félidőt

Nehezen indult a hét, de már nem a járvány miatt paráztam. Szép lassan elkezdtem összerendezni a tennivalólistámat, és egy másik vágányra kapcsolva terveztem tovább az utamat. Onnan jöttem rá, hogy már feloldódott bennem a félelem mérge, hogy a hírek és a híradó helyett az Exatlont néztem újra. 2 teljes hónapig rá sem néztem a történésekre, és csak remélni mertem, hogy nem maradtam le a végjáték izgalmairól. A szokásos napi sajtáj egyre kevésbé érdekel, ahogy a napi adatokat sem fürkészem már izzadó tenyérrel.

Kedd reggel volt, amikor felengedték azt a bizonyos leszorítógumit. A szokásos e-mailek már megritkulva jönnek, és egyre kevesebb kötelező olvasmányt kapunk bentről. Meglehetősen furcsa reggel volt, elég nagy beáramlással. Folyamatosan jöttek a mentők és a betegek. Hetek óta cipelt panaszokkal érkeztek, ami megnyugtató volt számomra. Végre nem félnek tőlünk!

Valamikor dél körül jelzett a telefon, hogy e-mail érkezett. A főig írta le a visszaállás első fázisainak lépéseit és a feladatokat. Lefújta az első félidőt. Régen örültem ennyire őszintén levélnek. Nagyon sokszor elolvastam és ízlelgettem az előttünk álló nyarat, amiről tudom, hogy nehéz lesz, de még így is mosolyt tudott csalni az arcomra.

Táncot jártak bennem az emlékek: az első éjszaka, amikor a pandémia kihirdetésével egy időben megsemmisültem; az első beöltözés, amikor remegett a kezem, hogy el ne rontsam a sorrendet; és az első COVID-gyanús beteg, akiről megtudtam, hogy pozitív lett.

Az első félidő következtetéseit levonva, akárhogy is szépítjük: mi ezt a járványt megúsztuk. Vagy azért, mert nem vagyunk anyagilag annyira eleresztve, mint a nyugati országok polgárai, és nem utazgatunk karácsony után karneválozni meg nyaralni, vagy azért, mert időben megkezdtük a védekezést. Az első hullámot megúsztuk, de nem érezhetjük magunkat még győztesnek, hiszen a vírus körülöttünk keringve várja a napot, hogy újra közénk férkőzhessen, és elválasszon minket a normális élettől.

Egyre többen böngészik az olcsó utakat, esküdözve: „Elmegyek Olaszországba nyaralni, megnézem a Francia Riviérát, megveszem a jegyet Milánóba vagy Barcelonába”, miközben lehet, hogy osztrák szomszédaink és a németek épp a mi minimálisan fertőzött országunkba, akár a Balatonhoz tervezik a nyári programjaikat. Nem lehetünk teljesen nyugodtak, mert az őszi ciklusban felütheti a fejét a fertőzés újabb hulláma, ami lehet, hogy ezúttal tényleg hullám lesz, olyan igazi tarajos szörnyeteg, ami először ijesztő apályt idéz a partokon, majd végül átcsapva felettünk elsodor bennünket.

Kevés időm maradt az időutazásra, mert sorra jöttek a betegek. Megjelentek a „csíp a vizeletem” esetek és a „hetek óta itt-ott fáj, csak egy ultrahangot kérek szépen” emberek. Nem haragudtam rájuk, noha nem értettem, hogy eddig hol voltak, hová tűntek. A folyosókon újra tapintható az élet, de valami mégis megváltozott.

A vészhelyzettel egy időben teljesen felfordult az életünk. A kórház összezárt és együtt védekezett. Megismertük egymás közelről: azelőtt is tudtuk, ki kicsoda, de most, amikor találkozunk, már nem egy szenvtelen hellóval köszönünk, hanem cinkosan összemosolygunk, és pár szót váltva csevegünk. Telefonos egyeztetések, konzíliumok leszervezésekor legtöbbször két olyan ember beszélget, akiket összeköt egy COVID-gőzös műszak emléke, akiknek közös múltjuk lett, és egyben új jelenük is, mert a köztük tornyosuló, hosszú évtizedekig épített falakat a járványidő lerombolta. Hát ne építsük újra ezeket a falakat, hanem örüljünk a tágas térnek, ahol mindenki vállalja az arcát, ahol keresztnéven szólítjuk egymást, és ahol nem szívességet kérünk, hanem kölcsönösen segítünk egymásnak. Folytassuk tovább az életünket ezen a járható úton, reméljük, hogy ennél csak jobb jöhet, és a nehezén, még ha ilyen könnyen is, de túl vagyunk.

...egy hónap múlva

Alig egy hónapja, hogy megkezdtük a visszarendeződést. Persze volt erre is számtalan forgatókönyvem, hogy majd mi lesz „azután”, mit fogok érezni és mi fog történni, de nem meglepő módon egyik sem realizálódott. A kötelező e-mailek és változó eljárásrendek folyamatosan fenntartják bennem a feszültséget, amellyel egyre nehezebben tudok kibékülni. A legnehezebb mégis az idő kérdése.
Az idő, amely eddig kötelező motorként élt bennem: „Nincs rá időm, nem tudom ennyi idő alatt megoldani, rohan az idő…” Ahhoz az időhöz próbáltam igazodni, amely aggregátorként működött bennem, és segített, hogy a magam által megszabott intervallumban lépésről lépésre képes legyek haladni. Az elvesztett időérzékem a pandémia kihirdetésével egy időben vált az ellenségemmé.

Felborult időérzékemet képtelen voltam kontrollálni, hiszen mindazon rituálék, amelyek korábban valamennyire állandóságot nyújtottak, most elvesztek: összevissza ettem, és csak néha aludtam 5 óránál többet, de leginkább szétszórva 2-3 órákat. Nem tudtam kikapcsolni, folyamatosan online voltam. Ha éjjel 3 órakor kaptam egy „kötelező elolvasni” e-mailt, akkor kötelességemnek éreztem, hogy elolvassam, még akkor is, ha adott esetben 300 oldalnyi tartalommal bírt. Rettegtem, hogy lemaradok valami fontos információról, amire másnap vagy akár már aznap szükségem lehet.

Ez a „nehogy lemaradjak”-érzés gyönyörűen ötvöződött a szeparációs szorongással, amit a szeretteimtől való távolmaradás idézett elő. Sokan, akik nem a közvetlen betegágy mellett élték át a járvány első hullámát, legyintettek a távolságtartásra – de mi, akik naponta érintettünk betegeket, kicsit másképp láttuk a dolgot. Úgy éreztem, nagyon nagy a kockázat, hiszen ha hazavittem volna a vírust, netán a szüleimhez, és ők megbetegednek, akkor esélyem sem lesz látogatni őket. Kénytelen voltam elfogadni az önként vállalt szeparációt.

Fogalmam sem volt, hogy mi lesz holnap vagy két óra múlva, mert nem lehetett tudni. Állandóan a híreket figyeltem, amelyekből valósággal zúdultak ránk az ijesztő tények: X kórház Y mennyiségű ágyára tettek COVID-gyanús betegeket, sokan fertőzöttként el lettek különítve, a DPC-s (Dél-Pesti Centrumkórház) ápolók az összeomlás szélén álltak, és „a Szent Jánost kezdik megsorozni”. Minden ilyen jellegű hírre összerezdültem, mert nem tudhattam, mikor jön egy e-mail, amelyben az fog állni: ti lesztek a következők.

Az állandó bizonytalanságérzet, amely nem apadt, hanem inkább folyamatosan nőtt, egyre nagyobb terhet rakott rám. Szinte csak a kollégáimmal érintkeztem, akik jórészt ugyanezekkel a problémákkal küszködtek. Belülről teljesen másként láttuk az elmúlt 3 hónapot, mert állandó készültségben éltünk.

És bár most apadt a feszültség szorító ereje, attól még jelen volt az életünkben, és bármit is csináltunk, egyszerűen nem volt menekvés. A kórházvezetés tulajdonképpen mindent megtett azért, hogy enyhítse a bennünk folyamatosan tekergő feszültséget. Pszichológusokból álló csoportot hoztak létre, akikkel online vagy telefonon lehetett kapcsolatba lépni, de akkor, abban a helyzetben sokan érezték úgy, hogy kibírható ez a képtelen helyzet, és nem kértek a segítségből, pedig kellett volna.

Munkába temetkezve vártuk az enyhülést, amely végre eljött. A vészhelyzet egyik napról a másikra szűnt meg, pont úgy, ahogy belépett az életünkbe. Korábban azt hittem, hogy majd felsóhajtok, hazamegyek, megölelem a szüleimet, és mindent ott folytatok, ahol befejeztem. Nem így lett.

Majdnem vége

A hírek és a ránk vonatkozó szabályok folyamatos nyomás alá kényszerítettek minket, amelyre pluszsúlyként rakódott a hónapokig távol maradó betegek egyre növekvő létszámú érkezése. Előkerültek, megérkeztek… és sokan nagyon betegek voltak. Lábon kihordott betegségek, heteken át hurcolt panaszok és családi drámák adták egymás kezébe a kilincset. Egyik szorításból a másikba érkeztünk, szinte semmi idő nem maradt önmagunkra, mert a növekvő beáramlás egyre nagyobb koncentrálást várt el tőlünk. Az újrainduló egészségügyi ellátás párhuzamosan nőtt a terheléssel, amit egyre nehezebb elviselni mentálisan és lelkileg.

Sebzett lelkű ápolók

A járvány első hullámának idején hatalmas szeretet áradt felénk. Nehéz volt azonosulni ezzel a „szeretnek minket”-érzéssel, hiszen korábban ezt soha nem tapasztaltuk. Ahhoz szoktunk hozzá, hogy állandó problémaforrások vagyunk – a betegek és a szakma részéről egyformán. Nehéz volt kezelni ezt a kedvezően megváltozott helyzetet, főleg úgy, hogy néha nem is éreztük megérdemeltnek, hiszen tudtuk, hogy van olyan kórház, ahol sokkal több terhet kaptak a kollégák.

Sokáig szégyelltem, hogy nem vettem jól ezt a kanyart. Nem mertem még magam előtt sem bevallani, hiszen sok kollégám olyan frontvonalon szolgált a vészhelyzet idején, ahol feszített tempóban látták el a COVID-os, illetve fertőzésgyanús betegeket. Úgy éreztem, nincs jogom kiborulni, hiszen nem vettem ki a részemet olyan mértékben a vészhelyzet ideje alatt a munkából, mint mások.

Az elrejtett problémák és a szorongás azonban nem tudott csak úgy eltűnni. Egyre rosszabbul aludtam, egyre nehezebben koncentráltam a feladataimra, és egyre nagyobb ellenállást tanúsítottam ezen tünetekkel szemben, még akkor is, amikor a semmiből törtek rám pánikrohamok, holott azelőtt soha nem volt hasonló problémám.

Próbáltam érdeklődni kollégáktól más kórházakból, és mindenki egybehangzóan leírta: „testi tüneteim vannak”, „néha pánikrohamom van”, „soha nem lesz vége”.

Mi ez, ha nem baj, vagy a baj előjele?!

Mi történt velünk?

Próbáltam magyarázatot találni a helyzetre, és egyre több pszichológiai tárgyú cikket forgattam. Még azt is szégyellem bevallani, hogy szégyelltem bevallani, hiszen nem is kaptunk akkora terhelést, elvileg semmi okom nem volna rá. Vagy mégis?

Ahhoz, hogy megértsem, mi történt velem, mi zajlik bennem, és mire számíthatok, mit tehetek, megkerestem egy kedves pszichológus ismerősömet. És ő megerősített engem abban, amit amúgy is sejtettem: hogy azok a tünetek, amelyeket napról napra tapasztalok, jól leírhatók a poszttraumás stressz-zavar (ismert rövidítésével PTSD) tünetegyüttessel – és persze a jó öreg burnout, vagyis a kiégés szerepe sem hanyagolható el.

Valamelyest megnyugodtam, hiszen ezek szerint, bár az elmúlt három hónap kemény sebeket ejtett a lelkemen, mégsem vagyok nagy bajban: egyszerűen nem adtam még elég időt magamnak önmagamhoz. Arra viszont nagyszerű lehetőség nyílt, hogy végre merjünk beszélni és segítséget kérni, ha valami kínoz bennünket.

És ez azért is fontos, mert ha a jóslatok nem csalnak nagyot, akkor a második hullám rövidesen elér minket. Mindannyian tudjuk, hogy nem sikerült átfertőződnünk az első hullámban. Tudjuk, hogy lassan, vagy akár hirtelen, de újra az életünk része lesz a koronavírus. Nem tudhatjuk, hogy mikor és hogyan – de azt igen, hogy milyen félelmekkel jár együtt azon szakemberek esetén, akik közvetlenül a betegágy mellett dolgoznak.

Ez az időszak igencsak fel tudja gyorsítani a kiégést, amely amúgy is nagy erővel ostromol bennünket. Cseppet sem nyugtat meg a gondolat, hogy a burnout, amelyről azt gondoltam, hogy már nem térhet vissza az életembe, újra elő fog venni. Nem szívesen találkoztam vele újra – mégis sikerült ismét testközelből megtapasztalnom, és csak remélni tudom, hogy a korábban bevált önsegítő módszerekkel le fogom tudni győzni a második hullámig. A legyőzéshez elengedhetetlen az önvizsgálat – és a szem, a fül és a szív, hogy másokon is észre tudd venni a jeleket, és időben tudj segítséget ajánlani.

Dr. Bittner Nóra Ph.D. MBA.

klinikaigazgató, Debreceni Egyetem Klinikai Központ Tüdőgyógyászati Klinika

MI IS AZ A COVID -19, ÉS MIÉRT FÉLÜNK TŐLE?

2019. december 12-én egy korábban már ismert vírustörzs tagjaként új, korábban emberben nem azonosított, rendkívül nagy fertőzőképességgel bíró, sok esetben akut légzőszervi tünetegyüttest okozó koronavírustörzs (SARS-CoV-2, az angol severe acute respiratory syndrome coronavirus 2 rövidítése) jelent meg Közép-Kína egyik legmodernebb és legnépesebb városában, Vuhanban. Az évszámból adódik a vírus okozta megbetegedés angol rövidítése is: COVID–19 (vagyis coronavirus disease 2019). A kórokozó származásával kapcsolatban számos elmélet áll rendelkezésre. Felmerült a mesterségesen létrehozott, manipulált vírus elmélete is, de a szédítő technikai fejlődés ellenére ez kevéssé valószínű. Több érv szól amellett, hogy a már korábban is ismert SARS betegség fertőző ágensének a cibetmacskafélék és a denevérek tekinthetők mint vírusgazdák. Feltételezhető, hogy a megváltozott klimatikus viszonyok, a vadállatok életterének folyamatos szűkülése, a felgyorsult légi közlekedés révén a vektorként szállított vírus emberbe jutva mutálódott.

A járványos megbetegedést a WHO – elsősorban nagy fertőzőképessége miatt – 2020. március 11-én világjárványnak, pandémiának minősítette.

Hasonló tünetei miatt leginkább az influenzavírus okozta megbetegedéssel szokták összehasonlítani a Covid–19-et, hiszen a megbetegedések számát tekintve az is járványos méreteket szokott ölteni. Csakhogy az új humán koronavírus fertőzési képessége (jelenlegi ismereteink szerint egy fertőzött személy 1-3 további embert fertőzhet meg hatékony védőintézkedés hiányában) és halálozási aránya is többszöröse az influenzáénak, főleg 70 év feletti emberek esetében, hiszen az immunrendszerünk működése normál körülmények között is csökken 60 év felett. Az eddig hatékony gyógymód, illetve védőoltás nélküli betegség teljes halálozási arányszáma 3,2%, azaz jóval magasabb, mint a szezonális influenza 1% alatti halálozási rátája. Életkori bontásban, a tavaszi olaszországi adatok szerint gyermekek esetében 0,2%, fiatal felnőtteknél 0,4%, 50 év felett pedig 1,2% volt a halálozási arány, 60 év fölött azonban 3,2%-ra emelkedik, és 80 év fölött már 13%-os.

A COVID–19 fertőzés klinikai lefolyásának legfőbb jellemzői, súlyosság szerint sorba rendezve:

– szaglás és ízérzés átmeneti elvesztése (nagyon gyakori tünet!)

– felső légúti tüneteket mutató, enyhe lefolyású betegség (orrdugulás, náthaszerű orrfolyás)

– nem életveszélyes lefolyású tüdőgyulladás

– súlyos, gépi lélegeztetést igénylő tüdőgyulladás, akut légzőszervi distressz szindrómával (ARDS)

A tünetek tehát nagyon szélsőségesek lehetnek. A leggyakoribb a magas láz, a száraz köhögés, a mellkasi fájdalom, a légzési nehézségek és a fáradékonyság. Korábban, a világjárvány tavaszi első hullámában még alapvetően azt gondoltuk, csak felsőlégúti tünetekkel jelentkezhet, de azóta nagy számban beigazolódott, hogy gyomor- és bélpanaszokat is okozhat. A tünetek a betegség korai stádiumában enyhék vagy közepesen erősek. A súlyosabb esetekben a mellkasról készült röntgenfelvételek szerint kétoldali tüdőgyulladás alakul ki: a betegség a vírusos tüdőgyulladásokra jellemzően gyulladásos izzadmánnyal tölti ki az alveolusokat (léghólyagokat), ahol normál körülmények között a gázcsere végbemegy. Emiatt alakul ki a légzési elégtelenség, ami életet veszélyeztető állapot: a tüdő olyan jellegű károsodása, amely miatt nem jut elegendő oxigénhez, így a keringés, és egyéb szervek is károsodnak. Ilyenkor gépi lélegeztetésre van szükség, biztosítva a szervezet számára az oxigénizációt.

Miért a tüdő betegszik meg legelőször? A vírus által érintett sejtek éppen a tüdő nyáktermelő és csillószőrös sejtjei. A nyák védi meg a tüdőt a kórokozóktól, egyben óvja meg a szervet a kiszáradástól, a csillószőrös sejt csillói pedig ebben a nyákban csapkodnak és kiszűrik a szennyeződéseket, például a pollent vagy a vírusokat. A dohányzás ezeknek a sejteknek a védelmét pusztítja le, így tud a dohányosoknál könnyebben behatolni a kórokozó. A dohányzás elhagyása ezért mindenképpen csökkentheti a vírus megtelepedésének kockázatát.

Ma már azt is tudjuk, hogy a fertőzés következtében a szervezetben nem termelődik egy olyan speciális anyag, ami a léghólyagokat nyitva tartaná, összetapadásukat gátolná. Korábban ilyen jelenséget a koraszülöttek esetében figyeltek meg, aminek oka esetükben a tüdő éretlensége.

A kutatók szerint a SARS-COV–2 humán koronavírustól kb. az emberek 20%-a lesz súlyosan beteg, négyötödük enyhébb formában átfertőződik, ahogy ezt a járvány most zajló második hullámában is tapasztaljuk. Elsősorban az időskorúak és az egyéb betegségben érintettek a veszélyeztettek (így például a a krónikus légúti betegek, COPD-sek, dohányosok, cukorbetegek, transzplantáltak, szívbetegek, vesebetegség miatt dializáltak, bármely betegség miatt tartósan szteroidkezelésben részesülők, kezelés alatt álló daganatos betegek – hiszen valamennyi ilyen betegség gyengébb immunitással jár). A jelenleg zajló második hullám esetében az látható, hogy a vírus a fertőzés mértékét tekintve nem kíméli a gyerekeket és a fiatal felnőtteket sem, de mivel az ő immunrendszerük még sokkal aktívabb, mint az időseké, a nagyszámú átfertőződés ellenére lényegesen kisebb mértékben okoz náluk igazán súlyos, kórházi ápolást igénylő megbetegedést.

A COVID–19 fertőzés emberről emberre terjed, ugyanolyan mechanizmuson keresztül, mint a többi közönséges nátha- vagy influenzavírus, vagyis alapvetően cseppfertőzéssel jut be az emberi szervezetbe – éppen ez a védekezés lehetőségének a kulcsa is. Az orrot és a szájat egyaránt eltakaró maszk viselésével jelentős mértékben csökkenthetjük a cseppfertőzéssel való átadás lehetőségét. Ezért fontos az alapvető higiéniai szabályok betartása, a gyakori és alapos kézmosás, továbbá fertőtlenítőszerek használata is: mindent megfogó kezünkre óhatatlanul sok kórokozó tapad, amit aztán ráadásul tovább is tudunk adni – de ugyanilyen fontos a számítógépek billentyűzetek, egerek, mobiltelefonok, illetve ajtókilincsek stb. gyakori fertőtlenítése is. És ezt a védelmet erősíti a nagyobb közösségek elkerülése, illetve a legalább 1,5 méteres távolságtartás is.

Azt már tavasszal láthattuk, hogy a teljes lezárás (a lockdown) milyen mértékben viseli meg nem csupán a gazdaságunkat, de a lelkünket is – a védekezés érdekében barátok, családok, munkatársak és óvoda-iskolatársak is elszigetelődtek egymástól, vagy csak a virtuális térben találkozhattak. A fenti megelőzési lehetőségek használata nyilván sokat segíthet abban, hogy erre a mindenkit megviselő lépésre ezúttal ne legyen szükség.

Sajnos hatékony vakcina még nem létezik, de a kutatók már több laboratóriumban fejlesztik a védőoltást. Ha azonban sikerül is ilyet néhány hónap alatt előállítani, a biztonságossági és hatékonysági vizsgálatok több hónapot vesznek igénybe, tehát a mostani időszakban még nem lesznek alkalmazhatók. Legkorábban 2021 tavaszára várható védőoltás, gyorsított törzskönyvezési eljárás keretében.

És ami a jövőt illeti: ez a vírus remélhetőleg szelídülni fog, kevesebben betegszenek meg, főként, ha védőoltás is rendelkezésre áll majd. Ugyanakkor újabb vírusok által okozott újabb járványok fellépésére is számítani kell. A mostani helyzet tapasztalatait hasznosítva azonban ezeket a jövőbeli járványokat már felkészültebben fogadhatjuk majd.

Copyright © Baji Anikó, 2020

Minden jog fenntartva.

Kiadja az Alexandra Könyvesház Kft. Alexandra Kiadója, 2020
7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.
e-mail: kiado@alexandra.hu
www.alexandrakiado.hu
www.moobius.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Benke Gábor
A kiadványt Tóth Gábor tervezte és tördelte

Table of Contents

COVID, Triage, SBO...

2020. 03. 10.

2020. 03. 11.

2020. 03. 12.

2020. 03. 13.

2020. 03. 14.

2020. 03. 15.

2020. 03. 16.

2020. 03. 17.

2020. 03. 18.

2020. 03. 19.

2020. 03. 20.

2020. 03. 21.

2020. 03. 22.

2020. 03. 24.

2020. 03. 25.

2020. 03. 26.

2020. 03. 27.

2020. 03. 28.

2020. 03. 30.

2020. 03. 31.

2020. 04. 01.

2020.04.02

2020. 04. 03.

2020. 04. 04.

2020. 04. 05.

2020. 04. 06.

2020. 04. 07.

2020. 04. 08.

2020. 04. 10.

2020. 04. 11.

2020. 04. 12-15.

2020. 04. 17-18.

2020. 04. 18.

2020. 04. 19.

2020. 04. 21.

2020. 04. 22.

2020. 04. 23.

2020. 04. 24.

2020. 04. 25.

2020. 04. 26.

2020. 04. 27.

2020. 04. 28.

2020. 05. 01.

2020. 05. 03.

2020. 05. 04.

2020. 05. 05.

2020. 05. 07.

2020. 05. 10.

2020. 05. 11.

2020. 05. 13.

2020. 05. 15.

A vészhelyzet után

...egy hét múlva

...egy hónap múlva

Dr. Bittner Nóra Ph.D. MBA.

Kolofon

Table of Contents

COVID, Triage, SBO...

2020. 03. 10.

2020. 03. 11.

2020. 03. 12.

2020. 03. 13.

2020. 03. 14.

2020. 03. 15.

2020. 03. 16.

2020. 03. 17.

2020. 03. 18.

2020. 03. 19.

2020. 03. 20.

2020. 03. 21.

2020. 03. 22.

2020. 03. 24.

2020. 03. 25.

2020. 03. 26.

2020. 03. 27.

2020. 03. 28.

2020. 03. 30.

2020. 03. 31.

2020. 04. 01.

2020.04.02

2020. 04. 03.

2020. 04. 04.

2020. 04. 05.

2020. 04. 06.

2020. 04. 07.

2020. 04. 08.

2020. 04. 10.

2020. 04. 11.

2020. 04. 12-15.

2020. 04. 17-18.

2020. 04. 18.

2020. 04. 19.

2020. 04. 21.

2020. 04. 22.

2020. 04. 23.

2020. 04. 24.

2020. 04. 25.

2020. 04. 26.

2020. 04. 27.

2020. 04. 28.

2020. 05. 01.

2020. 05. 03.

2020. 05. 04.

2020. 05. 05.

2020. 05. 07.

2020. 05. 10.

2020. 05. 11.

2020. 05. 13.

2020. 05. 15.

A vészhelyzet után

...egy hét múlva

...egy hónap múlva

Dr. Bittner Nóra Ph.D. MBA.

Kolofon