Sabrina Paige

A Very Dirty Wedding

Piszkos esküvő

A Step-Brother Romance 1.5

Fordította:

Blake

Naomi

Rawen

Rin

Lektorálta:

Xavier

1. fejezet
KATE

– Kicseszett Boldog Karácsonyt! – tör keresztül a bostoni lakás csendjén Caulter hangja, és mosolygok.

Az a hang.

Az Ő hangja.

Nem tudtam megunni, még az alatt a négy év alatt sem, mióta hivatalosan is együtt vagyunk.

Melengető érzés.

Otthonosan érzem magam.

Még akkor is, ha ez a hang kicseszett boldognak mondja is a Karácsonyt. Valójában a kicseszett rész szinte lenyűgöző, mivel Caulter megpróbálja visszafogni a mocskos száját, mielőtt a baba megérkezik.

Nos, igen – terhes vagyok. Caulter Sterling babáját várom.

Azt hittem, soha életemben nem fogom kimondani ezeket a szavakat.

Ha középiskolás koromban valaki azt mondja, hogy a Brighton Akadémia különc selyemfiúja lesz a férjem, kétrét görnyedtem volna a nevetéstől.

Cseszd meg. Egyenesen tömlöcbe vetettem volna azt, aki ilyen obszcén dolgot mond rólam.

Az enyhe kifejezés lenne, ha azt mondom, gyűlöltem Caulter Sterlinget. A középiskolában ez a fiú volt életem megkeserítője, a rám tett megjegyzései egyenesen sértőek voltak.

Aztán lefeküdtem vele.

Nem az volt az egyik legjobb pillanatom, de elhatároztam, hogy nem megyek szűzen egyetemre és Caulter készen állt a feladatra.

Szójáték, természetesen. És a szex... nos, nem tudtam kiverni a fejemből. Vágytam az érintésére. Még akkor is, ha ki nem állhattam őt.

Így megint lefeküdtem vele – annak ellenére, hogy gyűlöltem. Oké... sokszor lefeküdtem vele. Ez a része nagyon jó volt.

Végül pedig beleszerettem.

Most terhes vagyok és összeházasodunk.

Ez egy igazi tündérmese, emberek.

– A Föld hívja Kate-et! – Caulter hangja kiszakít a gondolataim közül és megfordulok egy világító fenyődísszel a kezemben.

– Sajnálom – mondom még mindig borzongva a nosztalgia keltette érzésektől, miközben elhelyezem a fényfűzért a kandallón.

– Úgy néztél ki, mint aki elveszett a gondolataiban – mondja. – Ugye nem gondoltad meg magad?

Azt kérdezi, nem gondoltam-e meg magam a babával és az esküvővel kapcsolatban.

Oldalra biccentem a fejem és úgy teszek, mintha megfontolnám a válaszom, de valójában a vőlegényemet nézem. Caulter még mindig emlékeztet a rosszfiúra a középiskolából, de mára sokkal vonzóbb lett.

És nem csak külsőre – bár ha engem kérdeztek, a leendő férjem átkozottul dögös. Még mindig vadnak tűnik a sötét hajával és ábrándos szemével, de mindez enyhén kiforrott az elmúlt néhány évben.

Olyan férfivá vált, akiből szerintem nagyszerű apa lesz.

– Rettenetesen hosszú ideig váratsz – mondja Caulter. Keresztül szeli a szobát és körém fonja a karjait, az egyre növekvő pocakom hozzá nyomódik. Ahogy lenéz rám és ajkai közelednek, a szívem úgy kalapál, mint mikor első alkalommal csókoltam.

– Fontolóra veszem az összes lehetőséget – ugratom.

– Ó, igen? – suttogja – Ez a helyzet? Talán emlékeztetnem kellene téged, hogy miért is jössz hozzám.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy azért megyek hozzád, mert felcsináltál – mondom.

Caulter kuncogva vesz levegőt, mielőtt szája hozzám ér, hogy emlékeztessen, pontosan miért is megyek hozzá.

Mintha elfelejthetném.

Ajkainak érintése a legismerősebb érzés a világon, mégis minden alkalommal borzongás szalad végig rajtam a fejem búbjától a lábujjam hegyéig, amikor csak megérint.

Ahogy most megérint, az nem hasonlít a kezdetekhez. Akkoriban Caulterrel bujkálni maga volt az afrodiziákum. Rossz fiú volt, tiltott egy olyan jó lány számára, mint én. A kapcsolatunk még inkább tiltott lett, amikor kiderült, hogy a szüleink összeházasodnak. Akkor minden titkos légyott még sürgetőbb, még izgalmasabb lett, hiszen volt egy végső dátuma annak, ami köztünk volt.

Biztos voltam benne, hogy ez csak egy nyári kaland – valami veszélyes, izgalmas és lázadó, ami véget ér, amikor a szüleink összeházasodnak.

De nem ez történt.

Ez több volt ennél.

Valójában véget ért a szüleink esküvőjén. Egy időre. Az esküvő után egy évig nem láttam Caultert. Igazából nem gondoltam volna, hogy valaha is újra látom.

De aztán visszajött. És most, amikor engem csókol, ajkai puhák az enyémen, érintése a legkielégítőbb dolog a világon, ez valahogy sokkal izgalmasabb, mint korábban. Nyelve azzal a jártassággal keresi az enyémet, mintha tudná, hogy mire van szükségem. Ez az a fajta tudás, ami csak idővel kialakul valakivel.

És ettől csak még hosszabb ideig akarok vele lenni.

Hallom, ahogy egy nyögés tör elő belőlem, ahogy Caulter keze lecsúszik a karomon és megállapodik egy pillanatra a hátamon, mielőtt elengedne. Forróság szalad végig a combjaim között, minden érzékem kiélesedett a terhesség miatt.

Sokszor hallottam, hogy a terhesség emeli a szexuális éhséget, de soha nem hittem el.

Nos, ezek a pletykák mindenképpen igazak.

– Elpirultál – jegyzi meg Caulter, miközben mosoly játszik a szája sarkában.

– Hormonok – mondom. A terhességi hormonok irányíthatatlanok. Azt hittem a második trimeszter őrült volt, de a harmadik még intenzívebb. Állandóan azon kapom magamat, hogy le akarom tépni Caulter ruháit, hogy magamban érezhessem.

Caulter természetesen nagyon szolgálatkész.

– Tudod, hogy szeretem ezeket a hormonokat – suttogja, meleg lélegzete súrolja a fülemet. A szájából áradó hőtől remegés fut végig a gerincemen. Amikor ajkait hozzám nyomja, megérintve az érzékeny pontot a fülem alatt, mielőtt megmozdulhatnék a remegés jól látható borzongássá válik.

– Miért nem vagyok meglepve? – kérdezem.

Caulter nevet: – Ha tudtam volna, hogy ez ennyire szexi, sokkal hamarabb felcsináltalak volna.

– Klassz – mondom. A szó inkább sóhaj, ahogy kezét a mellkasomra csúsztatja és ingem szövetén keresztül megfogja a mellemet.

– Mi ez, Hercegnő? – kérdezi Caulter. Hüvelykujját keresztül futtatja a mellbimbómon. A figyelem a melltartómra összpontosul, a reakció azonnali. – Ha úgy gondolod, hogy ez klassz, akkor imádni fogod az ajándékodat is.

Élesen szívom be a levegőt a fogaim között, ahogy ujját végighúzza a melltartóm tetején. – Abban állapodtunk meg, hogy nem lesznek ajándékok – emlékeztetem. – Az esküvő... és a baba.

– Igen? – kérdezi, miközben rám néz az ujja tovább folytatja a varázslatot, simogatja a mellbimbómat. Szeret kínozni, tudva, hogy a terhesség miatt még érzékenyebbek a melleim.

– Megegyeztünk. ezek voltak az ajándékaink. – a légzésem felszínes, a szavak apró lélegzetvételektől szakadozottak, ahogy továbbra is hozzám ér. Önelégülten mosolyog, tisztában van azzal, hogy nedves vagyok. Tudja, hogy ha most a lábaim közé nyúlna, készen állnék.

– Mindenesetre szükségünk volt új bútorra a hálószobában – suttogja és elhúzza kezét, ezzel abbahagyva azt, amivel az ujjai köré csavart.

– Ó, ne. – nyögök fel. – Mit vettél?

– Gyere ide – mondja, és a hálószobába vezet, ahol egy modern kivitelezésű, krémszínű bőrszékre mutat, amin dekoratív bronzszegecsek futnak végig a hosszában.

– Vettél egy széket?

Ne érts félre – ez egy szép szék. Hosszú, kecses vonalak és modern görbületek, elegáns, de. ez egy elég furcsa meglepetés ajándék.

Caulter csak mosolyog és közelebb húz hozzá: – Ez nem csak egy szék. – mondja.

– Mi van, varázserővel bír?

Felemeli a szemöldökét: – Lehet – mondja. – Gyere ide, és megmutatom.

Nevetek: – Mit mutatsz meg?

Caulter elkapja az ingem és keresztül húzza a fejemen, mielőtt ellenkezni tudnék, aztán térdre esik előttem. Tenyerét a hasamra csúsztatja, gyengéden simogatva. Megcsókolja a terhes pocakomat és vigyorogva néz fel rám: – Mondtam már neked ma, hogy milyen szexi vagy?

Nevetek. – Nem elégszer – húzom.

– Nos, gondoskodnom kell róla, hogy behozzam a lemaradásomat – mondja. – Mert utálnám, ha a terhes menyasszonyom nem tudná, hogy ő a legszexibb nő a világon.

Kezeivel összeráncolja a pamutszoknyámat és lecsúsztatja az anyagot a csípőmön és a lábaimhoz ejti.

– A terhes menyasszonyod kezdi kicsit sem szexinek érezni magát – mondom, kezemet a hasamra szorítom. Messze van már a második trimeszter, amikor az aranyos kis hasam épp csak kidudorodott és elkezdtem terhesnek látszani. Már kevésbé kényelmes és úgy érzem kacsázva járok.

– Ez sajnálatos – mondja Caulter kezeivel felfelé haladva a lábaimon. Megmarkolja a fenekemet és mély, morgó hang hagyja el a torkát, ami kinyilvánítja testem egyértelmű elfogadását. Lecsúsztatja a csípőmön a bugyimat és félredobja. – Mert úgy tűnik, bejönnek nekem a terhes nők.

Összeráncolom a szemöldökömet: – Nők, többes számban?

– Ez a terhes nő, kifejezetten – nyitja szét a lábaimat. Mélyet lélegzik a lábaim közt, mielőtt szájával beborítaná a puncimat. Amikor felfedez a nyelvével, a szájából áradó hő felhevít engem is, elvonva a testemről alkotott önképtől. Elégedett hangokat hallat, miközben nyalogat, így képes vagyok elengedni a gyötrő gondolatokat a testemről és élvezni az érintését.

Belém csúsztatja egy ujját, szája a csiklómon, és az érzés majdnem átrepít a csúcson. Most minden sokkal érzékenyebb, és Caulter tudja ezt. Így kínoz azzal, hogy egy örökkévalóságig fokozza a varázslatot a lábam között, aztán egyszer csak megtagadja. – Még nem – mondja kezével a kezemben állva.

Hallom magam, hogy eleresztek egy kis csalódott nyögést ujjainak hiányában. A lábam közti lüktetés gyors visszatérést követel. – Még nem? – duzzogok, de pillanatnyi csalódottságom elpárolog, ahogy látom a vőlegényemet lassan vetkőzni. Csábítóan csinálja. Kínzó lassúsággal gombolja ki az ingét, amit a korábbi üzleti találkozóján viselt. Még mindig azt az alapítványt kezeli, amit évekkel ezelőtt hozott létre a segítségre szoruló és azt megérdemlő vállalkozásokat angyalbefektetőként segítse. A formális főiskolai oktatás hiánya ellenére Caulter ragyogó elme az üzleti életben. És ennek megfelelően néz ki öltönynadrágjában és galléros ingében – az ingben, ami most gyűrött halomban hever a padlón.

Nézem, ahogy leveszi a többi ruháját, levegő után kapok, ahogy ledobja a nadrágját és meztelenül áll előttem, a farka teljesen merev.

Még ha mindennap látom is Caultert meztelenül, a látványtól még mindig kihagy néhány ütemet a szívem.

Szerencsés lány vagyok.

Caulter hamiskásan rám vigyorog. – Ne hidd, hogy nem látom a tekintetedet, amikor megpillantod a férfiasság ezen mintapéldányát előtted.

Forgatom a szemeimet. Igaza van, de ezt soha nem tudhatja meg: – Valaminek a mintapéldánya vagy, az már biztos.

– Tedd a csinos kis seggedet arra a székre! – mondja inkább kérve, mint utasítva.

– A seggem már aligha kicsi... – jegyzem meg. – Mi ez a dolog? Ez nem egy rendes szék, és egészen biztosan nem állítható támlájú ezzel a hosszúkás S alakjával és keskenységével.

– Ez egy szexszék – Caulter úgy vigyorog rám, mintha túlságosan is elégedett lenne önmagával.

– Vettél egy szexszéket? – borzongok. – Ez a te ajándékod nekem?

– Így van – mondja, ahogy székhez húz. Lovagló ülésben ráül, két lába a két oldalon, hátát pedig a háttámlának támasztja, engem pedig háttal az ölébe húz és egyetlen gyors mozdulattal belém hatol. – Most mondd el, mit gondolsz erről az ajándékról.

2. fejezet
CAULTER

A menyasszonyom.

A leendő feleségem.

Katherine Harrison.

Az egykor beképzelt, a túlságosan jó kislány a Brighton Akadémiáról, aki az egyetlen dolog volt a középiskolában, akit minden nap vártam. Istenem, mennyire szerettem feldühíteni – bármit megtettem volna, hogy zavarában kipiruljon az arca. És akkoriban ez naponta megtörtént.

Ki gondolta volna, hogy Katherine Harrison terhes lesz a gyermekemmel? És hogy néhány rövid héten belül a feleségem lesz? Ki gondolta volna, hogy Katherine Harrison meglovagolja a farkam, hozzám dörgöli a punciját, miközben a kezemmel a duzzadt melleit simogatom?

Panaszkodik az érzékenységük miatt, arról, hogy több kosárméretet nőttek az elmúlt pár hónapban, és nyög, amikor megérintem őket.

Nem vagyok biztos benne, hogy az élvezetnek vagy a fájdalomnak ad hangot.

Lassan ringatózik a farkamon, mozgása finom. Most duzzadt a puncija a terhesség miatt – forróbb és szebb, mint korábban, számomra most nedvesebb.

Kate úgy gondolja, már kevésbé vonzó. Aggódik, mert felszedett némi súlyt és lett néhány terhességi csíkja – de a fenébe is, el sem tudom magyarázni, hogy mennyivel jobban vonz, mint korábban.

Ez a nő, aki épp meglovagol engem, aki kiadja ezeket a kis hangokat -valahol a nyögés és a morgás között –, valahogy más lett, mint az a lány, akibe beleszerettem. Valahogy minden sokkal nőiesebb lett vele kapcsolatban, mint korábban – az idomai teltebbek és kerekek lettek, az arca sugárzó és tündöklő, mozdulatai valamivel lágyabbak és érzékibbek lettek. Nem nézhetek rá úgy, hogy ne képzelném el az ágyamban, szeretném a lábai közé temetni az arcomat és csak magamba szívni a dús illatát.

Minden megváltozott, de mégis ugyanaz.

A terhesség a szexet is megváltoztatta – mindig készen áll, akar engem és kész új dolgokat kipróbálni. Azt mondja, most még jobban esik, intenzívebb, élénkebb. És ezért lovagol meg most, haja a vállaira hullik, mélyre húz magába, már közel járok hozzá, hogy elmenjek...

Forró, nedves puncija körülvesz. Egyre mélyebbre húz, felszabadulásomat követelve, de még ellenállok.

Még nem.

A kezem köré csavarom a haját és hátrahúzom a fejét, karomat átcsúsztatom a mellkasán, ujjaim a bimbóival játszanak, úgy, ahogy tudom, hogy szereti. Válaszként a puncija azonnal megfeszül, és tudom, hogy ő az enyém. Suttogva a fülébe lélegzem, tudva, hogy a finom kis szőrszálak a tarkóján válaszul fel fognak emelkedni és a borzongás végigfut a karjain. Már közel jár.

– Élvezed az ajándékot, Kate? – kérdezem. – Mert én attól a perctől, hogy megláttam, csak arra tudtam gondolni, hogy mennyire akarlak rajta.

Érthetetlen morgás a válasza, ahogy hátrafeszül, merev farkamra süllyesztve a punciját. Erőt veszek magamon, hogy ne élvezzek belé, annak ellenére, mennyire készen áll. Annak ellenére, hogy mennyire szerettem volna benne elmenni.

Ismét meghúzom a haját, választ kicsikarva.

– Mondd meg nekem, Kate – mondom. – Mondd el, hogy mennyire szeretsz lovagolni rajtam.

– Ó, Istenem – nyögi torokhangon. Gyorsabban ringatózik rajtam és a farkam hegye mélyebben nyomódik duzzadt puncija falához – Nem Kate...

– Mit akarsz, hogy hívjalak, Kate – kérdezem ugratva, pedig jól tudom, mit akar. Ez az, aminek szereti, ha hívom őt, annak ellenére, hogy kezdetben egy vicc volt, egy bántó kifejezés, ami valahogy a gyengédség kifejezőjévé vált.

– Tudod – suttogja. Sikamlós, nedves puncija egyre jobban szorítja a farkamat.

– Akkor mondd el, hogy mennyire szereted benned a farkamat – suttogom. – Mennyire szeretsz csupaszon az édes puncidban.

– Ó, baszd meg, Caulter – mondja, és keményebben lovagol. Kezével a lábai közé nyúl, és bár nem látom, mit csinál, tudom, hogy a csiklóját simogatja és a szakadék peremére juttatja magát, miközben izeg-mozog a farkamon. De nem fogom hagyni, hogy elélvezzen, nem ilyen könnyen. Csak ha elmondja, amit hallani akarok.

– Mondd, hogy szereted a farkamat – mondom. – Ahogy siklik benned, ahogy megdug.

– Ó, Istenem, Caulter – mondja. – Annyira közel vagyok. Szeretem a csupasz farkadat bennem. Szeretem érezni, amikor elmész bennem.

– Bassza meg, Hercegnő – mondom úgy, ahogy tudom, hogy hallani akarja. Mindig átlöki a szakadék szélén. – Élvezz el, Hercegnő!

És elmegy.

Mielőtt befejezném a mondatot, elmegy, sikoltozva hagyja el az orgazmus, nem olyan óvatosan, ahogy a szenátor apja New Hampshire-i házában, amikor bujkáltunk és elrejtőztünk mindenki elől.

Most kiabálva élvez el, elég hangosan ahhoz, hogy megremegjenek a kurva falak, és érzem, golyóim összerándulnak, mielőtt elmegyek és megtöltöm őt forró magommal.

Ezután szorosan magamhoz húzom, félre fésülöm a haját, nyaka oldalába fúrom az arcomat és belélegzem az illatát. Olyan illata van, mint mindennek, ami jó a világon, napsütés, melegség és virágok.

Valószínűleg ez a legnyálasabb gondolat, amit valaha gondolt egy srác, de igaz. Minden, amihez köze van, az igaz, és amikor ilyen közel van hozzám és zihálva veszi a levegőt, tudom, hogy sehol máshol nem lennék szívesebben a világon.

– Szép szék. – Szavai megszakítják a köztünk lévő csendet.

– Már egyetértesz azzal, hogy ez egy klassz ajándék?

– Valami olyasmi – mondja.

– Klassz, mint ba... – kezdem mondani, de félbe szakít.

– Ez lesz a baba első szava.

– A hálószobában vagyunk – mondom. – Nem számít.

– Mm-hmm – mormogja, lélegzete lassú és mély.

– Tudod, ez a szék sok más pozícióhoz is jó – mutatok rá segítőkészen.

– Ó, igen, máris? – kérdezi.

Mivel megkérdezte, megragadom az alkalmat, hogy megmutassam neki.

Később Kate mélyen lélegzik, feje a párnán mellettem, kezem védelmezőn simogatja a pocakját. Már húsz perce a tortakóstoláson kellene lennünk, ami valami über-fontos dolog, de Kate elaludt, miután kétszer is betörtük az új széket. Amilyen kimerült mostanában, úgy éreztem, hogy jobb elkésni a találkozóról és hagyni őt aludni.

Az elmúlt hetekben sokat forgolódott éjszaka, egyre inkább kényelmetlenül a növekvő hasa miatt. Mostanában rémálmai is vannak, bár azt mondja, nem emlékszik, mit álmodott. De hallom, hogy álmában nyöszörög, a homloka megrándul és pánikban ébred, kezével a mellkasán.

Azt mondja semmiség.

Néhány héttel ezelőtt megemlítettem Ellának. Az utolsó pár évben erősen javultak a dolgok Ellával kapcsolatban.

Amikor Kate és én eljegyeztük egymást Balin, azt Ella tette lehetővé, ragaszkodva ahhoz, hogy az ő magánrepülőjét használjuk. Az elmúlt évben Ella Ella volt – felelőtlen, drámai és csapongó –, de közelebb került Kate-hez és hozzám.

Mióta New Yorkban forgat filmet, többet vesz részt az életünkben, mint egy őrült forgószél dráma és izgalom, és „Ó Istenem, összeházasodtok, hadd segítsek az esküvői előkészületekben, és ki a szülésznőd és az Isten szerelmére, ne hagyjátok, hogy a gyerek nagymamának hívjon, egyszerűen nem vagyok elég idős, hogy nagymama legyek!”

Kate szereti, hogy itt van.

Néhány héttel ezelőtt Ella elmondta, hogy neki is voltak rémálmai a terhesség alatt – valami hormonok miatt.

– Drágám – mondta Ella elutasítóan intve a kezével, amit akkor tesz, ha valamit magától értetődőnek tart. – Kate nem az esküvő miatt idegeskedik. Annak a lánynak te vagy a mindene. Ez valószínűleg a gyerek miatti idegeskedés. Oh, az edzőmnek van egy telefonszáma egy nőhöz, aki meg tudja tisztítani a chit a rossz energiáktól.

– Kate nem hagyja, hogy valaki idejöjjön és megtisztítsa a chijét, Ella! – mondom, és megrázom a fejem.

– Még csak nem is kell tudnia róla – tiltakozik Ella a telefonja után kutatva a táskájában.

– Azt hiszem, Kate tudni fogja, ha valaki zsálya levelekkel kezd el integetni a pocakja körül, anya – mondom.

– Ez még csak nem is működik.

Nevetek az emléken és a mozgás meglöki Kate-et mellettem. Amikor megmozdul, egy kis nyögést hallat, mielőtt rám néz egy kába félmosollyal. – Mmm, engedtél aludni. Nagyon kellemes szundikálás volt. Mennyi az idő? – kérdezi.

– Három – mondom.

Felugrik.

– Caulter! Tudod, hogy a tortakóstolásra kell mennünk! Nem hiszem el, hogy engedtél aludni!

– Olyan békésnek tűntél – mondom neki. – Ráadásul ez csak torta.

Elborzadva néz rám. – Csak torta – mondja. – Terhes vagyok, és az egy büfényi torta. Megölök bárkit, aki közém és a nagy mennyiségű szénhidrát közé áll, amit be akarok falni.

– Beleértve engem is – mondom nevetve.

– Különösen téged – mondja, átsétál a szobán és gyorsabban rángatja magára a ruhákat, mint ahogy valaha is láttam. – Nem vagyok hűséges, amikor süteményről van szó. Mindenki magáért felelős!

– Megjegyeztem.

Egy órával később Kate tartja magát a szavához. Villával fenyeget, amikor egy második falatot akarok egy tortából, amit ő „szinte ugyanolyan csodálatosnak tart, mint a szex” bár szerintem ha nem lennék a szobában, azt mondaná a cukrásznak, hogy csodálatosabb, mint a szex.

Homályos nekem ez, nevetséges nevekkel ellátott édességek felvonultatása, mint például a Négyétcsokis Mártott Cukor Álom, Málnás Délutáni Öröm, Karamellás Bajor Pite és Édes Rózsaszín Pezsgő.

Úgy van. Én, Caulter Sterling, a Rózsaszín Pezsgő esküvői torta előnyeiről és hátrányairól beszélgetek.

Az egész délutánomat azzal töltöm, hogy azon vitatkozom melyik vaníliás cukormáz vaníliásabb az előző három közül, és alkoholos italokról elnevezett süteményeket eszem. És még csak nem is a jóféle alkoholokról van szó – a kínálat meglehetősen hiányos skót whiskey és Guinness-ízű tortákból.

Amikor felvetem a sör ízű torta ötletét, Kate halálos pillantást vet rám. – Nincs sör ízű esküvői torta – mondja.

– Nincs humorérzéked – mutatok rá segítőkészen.

Ez még egy gyilkos pillantást ér.

Lecsillapítom egy újabb szelet torta átadásával.

3. fejezet
KATE

– Két hét múlva esküvő! – visítja Bailey. – Izgulsz?

Belesüppedek egy óriási, kényelmes, vérvörös bársonyszékbe az esküvői ruhaszalonban, felteszem a lábam, miközben hátradőlök és a legnőietlenebb nyögést adom ki, amit valaha hallattam.

– Ez egy hihetetlenül szexi hang volt, Kate. Mintha egy oroszlánfókát kereszteztek volna egy párzó gorillával – mondja Libby, s közben ellő néhány képet a gépével rólam.

– Csak kérdezem, honnan tudod, milyen hangot ad ki egy párzó gorilla? – kérdezi Bailey.

Alapesetben testi sérüléssel fenyegetném Libbyt és megkísérelném kicsavarni a kameráját a kezéből, de a nullánál is kevesebb energiám van, ugyanis a lábaim be vannak dagadva, mert úgy kb. ezer üzletet jártunk be a két legjobb barátommal, ebben a rideg Bostonban, hogy egy olyan fehérneműt találjunk a nászutamra, amely a jelenlegi állapotomban is megfelelő.

Jó, az ezer talán túlzás volt, de kettőnél tuti több lehetett. De terhesen fehérneműt vásárolni? Ezer üzlet is lehetett volna....

És most, nincs a Földön olyan fehérnemű, amely a jelenlegi állapotomban megfelelő lenne. Az utolsó fehérneműboltban arra a következtetésre jutottam, hogy az egyetlen rám passzoló ruha most – különösen a tegnapi tortakóstolás után – az otthonka.

Szóval, a kevesebb, néha több, ugye? Caulter látott már meztelenül és úgy tűnt, tetszik neki a látvány. A meztelen igazság.

Szóval elautózunk a nászutunkon egy kiságyért Vermontba, ahol meg is reggelizünk. A téli Vermontba, egyébként.

Egy szuper bolyhos kezeslábas pizsama a tökéletesen szexi nászutas felszerelés, nemde?

Libby felhorkant. – Párzó gorilla? Biztos vagyok benne, hogy Bailey ilyen hangot ad ki, amikor horkol.

– Micsoda??? – visítja Bailey, miközben játékosan Libby karját csapkodja. – Én nem is horkolok.

– Nem, szívem, persze, hogy nem – mondja Libby, miközben hozzám fordul és nyomatékosítja –, de, nagyon is horkol.

Térdre esik, fókuszál, és újabb képet készít rólam. Felkapok egy díszpárnát, hozzá vágom, de kitér előle és csak a vállát éri.

– Libby, meg foglak ölni – fenyegetőzöm félig komolyan Libby újabb fotót készít, és úgy döntök, talán valami keményebbet kellene hozzá vágnom a képek miatt, amelyeken egy fotelba süppedek a sátorvászonnyi kismama ruhámban.

– Ó, tudom, hogy szeretsz – mondja, és újra kattan a gépe Pofát vágok, habár igaza van. A folyamatos kamerakattintgatása ellenére imádom őt és Baileyt.

Az elmúlt év során, ők igazán közeli barátainkká váltak, mióta Caulter és én Bostonba költöztünk. Libby egy megszállott fotós, van egy galériája New Hampshire-ben és egy másik Bostonban. Már a Brighton Academy-n is ismertem, de nem igazán jól. Mikor Caulter és én két évvel ezelőtt Bostonba költöztünk, Libby és én azonnal felvettük a kapcsolatot, brightoni történeteket megosztva. Ő okos és vicces, a barátnője, Bailey, kedves és laza.

– Ó, hagyd már békén – mondja Bailey – nem látod, hogy teljesen ki van merülve szegény?

– Ja, te némber – értek egyet velük, miközben hátradőlök és becsukom a szemem – Egy kis együttérzést, ha kérhetem.

– Szedd már össze magad – ugrat Libby. – Nincs mentség, hogy így elhagyd magad, még a te állapotodban sem.

– Akár egy kiképzőtiszt – mondja Bailey. – Csak várd ki, míg te is terhes leszel, és órákig tartó vásárlásra kényszerítelek a tél közepén.

– Ki mondta, hogy valaha is fogok szülni? – kérdezi Libby vérfagyasztó hangon.

Fényképezőgép csattanását hallom, de már ki sem nyitom a szemem, hogy lássam, egy újabb megalázó kép készült rólam.

– Ha még egy képet mersz készíteni rólam, amelyen úgy nézek ki, mint egy partra vetett bálna, én esküszöm mindenre, ami szent, hogy soha nem leszel képes kihordani egy gyereket – fenyegetőzöm.

– Komolyan beszél, Libbs – figyelmezteti Bailey.

– Ne izgulj – mondja Libby, és Bailey felé tartja a kamerát –, csináltam pár képet a másik szexi jövendőbeli-anyukáról is.

– Neeeeeee – mondja Bailey –, eszedbe se jusson. Kate, mondd el neki, nem bírnám ki a terhességet. A reggeli rosszullétek... ughhh...

– A gyomorégésről se feledkezzünk el – mondom, miközben kinyitom a szemem.

Libby Bailey mellé ül az egyik kanapéra, lustán átdobja a lábait Bailey lábain, kézbe veszi a kameráját, kacagnak, miközben készít pár szelfit magukról.

– Na meg a gyomorégés – mondja Bailey, eltartja a kamerát, míg nevetnek.

– Fejezd be a fotózást, Libbs. És ne gondold, hogy nem vettem észre, hogy te fejben már kitűzted azt a napot, amikor te fogsz győzködni engem arról, hogy legyen gyerekünk.

– Nem, ez AZ a nap, amikor láthatjuk Kate-et a gyönyörű menyasszonyi ruhájában – mondja Libby. – Apropó, hol az eladónő? És a pezsgőnk?

– Hagyd már – mondom.

– Habzóbort ide – mondja Bailey, miközben ismét nyögök egyet.

– Te jó Isten, ez szörnyen hangzik. Hagynunk kellene azt a pezsgőt, már csak szolidaritásból is.

– Mind a ketten pezsgőzzetek nyugodtan.

Egy éles rúgást érzek a köldököm felől, amitől a lélegzetem is eláll, kieresztek egy hangos húú-t és kiegyenesedek a székemben.

– Ez megrúgott? – sikoltja Libby – Mi is érezhetjük? Gyűlölöm „ez”-nek hívni, tudod jól. Olyan, mintha valami földönkívüli lenne – habár, azt hiszem ez tényleg egyfajta idegen életforma, mely a testedben növekszik, és belőled táplálkozik.

Mindketten a hasamra teszik a kezüket, csodálkoznak és hüledeznek, mikor újra rúg egyet a baba.

– Tudjátok, azt szeretnénk, hogy meglepetés legyen a baba neme – mondom.

– Ki várja még, hogy kiderüljön a baba neme? – kérdezi Bailey. – Hogy akarod megoldani a babaszobát?

– Teljesen semleges lesz – mondom –, ráadásul a babának fogalma sem lesz arról, milyen színű a szoba.

– Nos, a kis lime extra aktívnak tűnik ma – mondja Libby.

A terhességem első trimeszterében rábukkant egy cikkre a neten, amely megmutatta a baba méhen belüli növekedési fázisait, különböző gyümölcsökhöz hasonlítva – lime, citrom, narancs, grapefruit, görögdinnye és így tovább –, így ők a heti gyümölcsnek megfelelően hívták a babát.

– A baba egészen biztosan nem lime többé – mondom, miközben a hasamat simogatom.

Nem tudom, mekkora lehet éppen most, de szerintem görögdinnyének kellene lennie, vagy töknek – de egy szuper óriási sütőtöknek, mellyel díjat lehet nyerni. És ez az, ami jelenleg is a hólyagomat nyomja, a kis sütőtök lábujjaival belülről bökdös.

Az eladónő egy halom esküvő! ruhával a kezében jön ki.

– Elnézést, hogy ilyen sokáig tartott – mondja kifulladva – ezt tegnap kaptuk és ma reggel is kaptunk egy újabb adagot, amiket mind fel kellett akasztgatnom, na de... próbáljuk ezt fel. Izgulsz?

– Alig várom, hogy lássam – mondja Bailey tapsikolva.

– Már túl késő, hogy meggondoljam magam? – kérdezem. – Talán viselhetnék egy fehér melegítő! ehelyett? – és csak félig viccelek.

Az eladónő idegesen nevetgél.

– Elbűvölően nézel ki – mondja.

És néhány perccel később, plafonig érő tükrök vettek körül, melyek 360 fokos látványt nyújtanak a ruháról, és azt hiszem. igaza van.

A ruha felső része finom, fehér csipkéből készült, hosszú ujjú, mély, V alakú kivágással a melleim között, mielőtt sifon váltja fel, mely a hasamra hull és rétegződik egészen a földig.

Ez a leggyönyörűbb dolog, amit valaha viseltem. És nem tehetek róla, de arra gondolok, mit mondana az édesanyám, ha most látna engem.

Hirtelen elönt a szomorúság, a vágy, hogy találkozzon Caulterrel és a közös gyermekünkkel, és átadom magam ennek az érzésnek. Könnyek gyűlnek a szemembe és ki is buggyannak, mielőtt megpróbálhatnám megállítani őket.

– Kate, gyönyörű vagy – mondja Libby.

– Ó, mi a baj? – kérdezi Bailey, és azonnal körbeöleli a vállaimat.

– A ruha miatt?

– Fantasztikusan nézel ki, édesem – próbál Libby megnyugtatni.

– Gyönyörű – mondom szipogva, majd zokogásban török ki. – Terhesség... hormonok...

Libby átfogja a vállaimat.

– Csodálatos vagy, babuci – mondja, és ha az anyukád talán lenéz most, ugyanezt gondolja.

Természetesen ez még jobban megríkat.

4. fejezet
CAULTER

Körül vagyok véve alkatrészekkel és bútordarabokkal, melyek egy korlátos kiságyhoz tartoznak, csavarok és anyák szétszóródva, elszórva mindenfelé a keményfa padlón – és úgy gondolom, hogy ilyen közel állok hozzá, hogy elveszítsem az eszem.

– Úgy vélem, csodálatra méltó, hogy megpróbálod egyedül összerakni azt a bútort, Caulter – mondja Ella a vonal túlsó végén.

A telefon kihangosítva és én halkan szitkozódom, míg a kiságy leírását tanulmányozom.

– Ez a legpocsékabb, kibaszott útmutató, amit valaha láttam – morgom. – Semmi értelme. Nincs semmi leírás, csak képtelen rajzok.

– Még soha nem szereltél össze semmit ezelőtt, Caulter – mondja. – Hívnod kellene valakit, aki megcsinálja.

– Ez csak egy bababútor, Ella – mondom –, nem atomfizika.

A darabok, melyeket próbálok összecsavarozni, zörögve esnek szanaszét a padlóra.

– Kate tudja, hogy mindent magad csinálsz? – kérdezi.

– Meglepetésnek szánom – mondom. – Elment esküvő! ruhapróbára, és úgy gondolom, szép gesztus lenne, ha az összes bútort elhoznám és beállítanám a babaszobába. Nyilvánvalóan nem sejtettem, hogy ezek összeszerelése mérnöki diplomát igényel.

– De van erre ember, aki megcsinálja helyetted, Caulter – mondja Ella.

– Egyedül csinálom – csattanok fel. – Nem akarom, hogy a gyerekem ügyefogyottként nőjön fel.

– Nem tehetetlenségről árulkodik, ha segítséget kérsz, Caulter – mondja Ella elutasítón. – Miért ne csináltathatnád mással a dolgaidat? Megpróbáltad. Nem szégyen beismerni a kudarcot.

– De nem vallok kudarcot – mondom, és elégedettséggel tölt el, mikor összeszerelem a kiságy vázát. És akkor leesik... fordítva raktam össze.

– Biztos ne küldjem oda Billt, hogy segítsen? – kérdezi.

– Te küldeni akarsz egy ezermestert New Yorkból Bostonba, hogy összeszerelje ezt a szart?

– Úgy mondod, mintha ez túlzás lenne.

– Mert ez túlzás is, Ella.

Ella morog valamit az orra alatt.

– Te nem egy átlagember vagy, Caulter – mondja. – Emlékezz erre.

– Kate is és én is átlagemberek vagyunk – ragaszkodom az álláspontomhoz.

A neveltetésem olyannyira volt átlagos, amennyire egy ünnepelt híresség gyerekeként lehetett. Mikor Kate-tel találkoztam, Ellát egy letűnt hírességnek tartották, aki már kiöregedett a szakmájából. De két évvel ezelőtt megcsípett egy szerepet egy nagy filmben, mellyel Oscar díjat nyert. Azóta megnőtt a kereslet iránta, hogy „egy bizonyos korú nőt” alakítson, ahogy ő fogalmaz. Most éppen New Yorkban kezd egy TV-sorozat forgatásán. Ez az utóbbi időben Kate-et is és engem is egy kicsit jobban visszahozott a reflektorfénybe. Átlag életet akartam. Abban az évben, amikor egy szál hátizsákkal bejártam Ázsiát, miután Kate és én lelepleződtünk az apja és Ella esküvői fogadásán, az pontosan olyan volt. Néhány évvel azután, Kate és én is messze elkerültük a rivaldafényt, olyan mélyen a látóhatár alatt éltünk, amennyire csak lehetett.

– Nem vagy átlagember, Caulter – szól Ella. – Nem annak nevelkedtél.

– Na, ez igaz – nevetek.

– Ó, mintha te normális gyerekkort akartál volna – mondja Ella. – Itt a sminkesem. Mikor toljátok a képeteket New Hampshire-be? Emiatt hívtalak amúgy. Teljesen megzavart ez a barkácsolós marhaságod.

– Jövő héten – mondom, és jobban tennéd, ha készülnél az esküvőre, Ella. Nem lesz mentség, hogy valami fontos közbejött.

– Caulter Sterling, ha itt lennél, most lecsapnálak – mondja Ella. – Nem létezik fontosabb dolog, ami meggátolna, hogy részt vegyek az esküvődön.

Nem erőlködöm, hogy elfojtsak egy morgást.

– Hé, biztos vagy benne, hogy te és a szenátor félre tudjátok tenni a sérelmeiteket és kijöttök egymással?

Harrison szenátor, Kate apja és Ella ex-vőlegénye, alig voltak beszélő viszonyban a legutóbbi állás szerint.

Az a gondolat, hogy ez a két ember kénytelen együtt tölteni jó néhány órát, nem is beszélve az esküvő előtti napokról, őrületesen hangzik.

Valószínűleg meg fogják ölni egymást.

Ez úgy hangzik, mintha az esküvőnk egy lehetséges horrorfilm lenne, habár a szenátor és Ella jelenlétével ez nem is áll túl messze a valóságtól.

– Mennem kell... a sminkes – mondja Ella elfojtott hangon. – Ó, és Caulter.

– Igen?

– Keríts egy kibaszott szakit.

Ehelyett hoztam inkább egy újabb sört. Úgy tűnik, a bútorok összeszerelése megkívánja az újabb sört, hiszen egy órával később a kiságy készen állt a babaszobában.

Amikor Kate hazaér az esküvői ruhapróbájáról, a gyerekszoba ajtajában áll, kezével a szája elé kap:

– Ezt te csináltad?

– Én – mondom.

– Mindent egyedül raktál össze?

– Nem nagy ügy – vonom meg a vállam.

Mindenesetre büszke vagyok erre a szarra. És egy kicsit a sörtől is becsíptem.

Kate csak áll ott és hosszú percekig bámul rám, szerintem gyűlölheti mindezt. Aztán az alsó ajka megremeg és zokogásban tör ki. Átvágok a szobán és karjaimba zárom.

– Ha nem tetszik, kicserélhetjük – mondom. – Vagy átrendezheted.

– Nem – szipogja –, csak... ez egyszerűen bámulatos.

Letörlök egy könnycseppet az arcáról és homlokon csókolom.

Én gyönyörű, terhes, hormontúltengéses jegyesem.

– Szóval, te azért bőgsz, mert ez tetszik?

– Bárcsak itt lenne az édesanyám és láthatná.

Most egy kicsit bunkónak érzem magam, amiért a könnyeit a hormonok rovására írtam. Újra magamhoz húzom, és hosszú ideig csak állok ott vele, összeölelkezve.

5. fejezet
KATE

– Ideges vagy? – Caulter a tenyerét az enyémre fekteti, ahogy az apám tóparti házához vezető útra érünk, ahol az esküvőt tartjuk. Visszatérünk New Hampshire-be, hogy a következő tíz napban az esküvő előtt pihenhessük.

Ja, igaz.

A következő tíz napban kevés idő lesz a pihenésre. Utoljára esküvő! előkészületekkel és próbavacsorával töltjük az időt, a szenátort és Ellát biztonságos távolságra tartjuk egymástól, és említettem már, hogy még nem csináltam meg a karácsonyi bevásárlást?

Egy millió alkalmas helyszín volt egy Boston környéki esküvőhöz – azt is mondtuk, hogy Balira költöztünk, ahogy Caulter azt javasolta –, de a Winnipesaukee-tóhoz hoztam, ahol gyermekkorom nagy részét töltöttem. A legjobb emlékeim közül néhány ide köt, a nyár a tó parti házban az anyámmal, míg apám Washington DC-ben dolgozott.

Ez az a hely, ahol Caulter és én egymásba szerettünk.

Emellett ez az a hely, ahová anya visszatért az utolsó alkalommal, mielőtt meghalt.

Az életem legjobb és legfájdalmasabb emlékeit tartalmazza.

És a legdögösebbeket...

A Caulterrel töltött nyár gondolata és minden tiltott dolog, amit tettünk – a délután a könyvtárban, amikor összetörtük a létrát, és majdnem elkaptak; amikor Caulter megdugott a szobámban, miközben fontos emberek ünnepelték szüleink eljegyzését a földszinten; vagy amikor megdöntött az irodában apám íróasztalán.

A nyár puszta emlékére is elpirulok.

– Elpirultál – mondja Caulter, és ösztönösen a kezembe temetem az arcom, próbálva elrejteni a nyilvánvalót. Felnevet. – Arra a nyárra gondolsz.

– Mit? – nyöszörgöm. – Nem. – Nem tudom, miért, de zavarban vagyok.

Caulter kuncog, mielőtt felemeli a kezét a lábamról.

– Ez vagy te – mondja. – „Rossz kislány.”

– Nem voltam az, míg nem találkoztam veled – mondom. – Te vagy az, aki megrontott.

Caulter a lábam közé csúsztatja a kezét.

– És újra meg is rontanálak.

Forróság önti el a testemet, ahol a keze megérint, még a farmeromon keresztül is.

– Azt hiszem, minden lehetséges módon megrontottál – mondom, miközben elakad a lélegzetem.

– Tudom – mondja. – Vannak-e újabb módszerek, hogy megrontsalak, vagy már az összest kitaláltuk?

Természetesen viccelődik, de amikor csendben ülünk ott, vezet, a gondolataim pedig elkezdenek pörögni. Mi van, ha az összes izgalom eltűnik? Mi van, ha a házasság és a baba azt jelenti, hogy a misszionárius szexet hetente egyszer lezavarjuk – ha igen – egész életünk hátralévő részében?

Caulter Sterling, az ex-hímringyó, valóban elégedett a házasság kilátásával?

– Boldog vagy? – szaladt ki a számon, rájőve, hogy muszáj hallanom teljesen váratlanul Caultertől.

– Boldog vagyok? – kérdezi Caulter. – Milyen kérdés ez?

– Nem akarok hetente egyszer misszionárius pózban szexelni – csúszik ki a számon.

Caulter nevet.

– Remélem nem – mondja. – Honnan jön ez? Ez valamiféle harmadik trimeszter?

– Vannak kétségeid az esküvőről? Az összeköltözésről? – teszem fel a kérdést, annak ellenére, hogy tudom, hogy nevetséges.

Caulter szeret engem. Boldog. Már összerakott egy gyerekszobát.

Az ülésemről látom, hogy Caulter a homlokát ráncolja.

– Vannak kétségeid bármivel kapcsolatban? Mert biztos vagyok benne, hogy a babáknak nincs visszafizetési garanciájuk.

– Mit? Nem, természetesen nem.

– Mi a helyzet ezzel a heti-egyszeri-szex megjegyzéssel? – kérdezi Caulter befordulva a következő útra.

– Te Caulter Sterling vagy. A nők rád szokták vetni magukat. Gondolod, hogy valóban elégedett leszel a boldog párkapcsolat lehetőségével?

Caulter megrázza a fejét, és nem válaszol, csak némán hajt végig a kis, csendes, karácsonyra feldíszített házak közötti úton. Itt a hó foltokban tarkítja a földet, a foltokon kívül a fű barna és zsugorodott, a díszek megvilágítása ellenére kopár a táj.

– Hová megyünk? – kérdezem.

Az a tény, hogy nem válaszolt, kíváncsivá tesz, hogy a megérzéseim nem csalnak-e.

Meglehet-e egy rosszfiút szelídíteni?

Mikor elhagytuk az utolsó házat az út mellett, Caulter lehúzódott oldalra egy fákkal borított térre.

– Kate – mondja, a hangja sürgető.

– Nem válaszoltál nekem.

– Nem válaszoltam akkor, mert magamhoz akartalak húzni és úgy elmondani ezt – mondja.

– Elmondani, mit? – kérdezem felnézve rá.

– Hogy elégedett vagyok a boldog párkapcsolat lehetőségével – mondja. – És hogy te most szexibb vagy, mint az első nap, amikor megláttalak.

– Nos, remélem, hogy ez igaz, legalábbis – mondom. – Úgy értem, eléggé szexi voltam a középiskolában.

– Nem tudok róla – mondja Caulter. – Azon az éjszakán a szállodai szobában, amikor felhívtál kufircolni, elég szexi voltál a konzervatív ruhádban és a fejpántodban.

– Ó, Istenem – nyögtem. – Ne emlékeztess engem a fejpántokra, amiket régebben viseltem. Miért viseltem ezeket?

– Te voltál a legdögösebb dolog, amit valaha is láttam azon az éjszakán – mondja Caulter. – Valójában gyakrabban kellene fejpántokat viselned.

Elfojtottam felhorkanok.

– Hogy van ez a dolog a fejpántokkal? – kérdezem. – Ez az, amiért lefeküdtél velem. Fejpánt fétis?

– Mindegy mit viselsz – mondja Caulter –, vagy nem viselsz.

Előre hajol, könyöke a konzolon, ujját az állam alá csúsztatja és az ajkával az enyémet érinti. Amikor megcsókol, ez nem puha és szelíd, ahogy máskor. Szenvedélyes, sürgető, a nyelve megtalálja az enyémet, ahogyan először csinálta a szállodai szobában. Az ajkaitól borzongás fut végig a hátamon, az izgatott bizsergés, amely elárasztja az egész testemet. Amikor végül elhúzódik tőlem, az ajkaim duzzadtak, lüktetnek az ujjaim alatt. Ahogyan rám néz, vággyal teli tekintettel, ugyanúgy nézett rám, mint az apám tóparti házában –, mintha az, hogy megtagadja magát tőlem, lehetetlen lenne.

– Tény, hogy most szeretném, ha kibújnál a ruháidból – követeli.

– Épp most? – kérdezem a terepjáróban körülnézve és nevetve. – Pont most, itt az autóban, az út szélén állva. Bárki elhajthat mellettünk és megláthat.

– Most – mondja Caulter. – Meg akarlak ízlelni.

Szavai melegséget okoznak, függetlenül attól, hogy hányszor hallottam, hogy pontosan ugyanezt mondja.

– Gondolod, hogy elférnél hátul mellettem?

– Valamit kitalálok – mondja, a hangja bosszantó. – Most már túl hideg van, különben lehúznám rólad a farmered az út szélén. Szeretném az arcomat a szexi, terhes feleségem lábai közé tenni. Szóval menj a hátsó ülésre.

Kinyitom az autó ajtaját, megrázva a fejem. Caulter biztosan nem tűnik unalmasnak a családi életben. Valójában ugyanolyan helytelenül és mocskosan viselkedik, mint amikor először találkoztunk. A SUV ülését visszatolja addig, míg hátul a bőröndjeinkhez nem ütközik.

– Még mindig aggaszt, ez az unalmas házas élet dolog? Mert élvezem az ötletet, hogy újféle módokon keféljelek meg téged. Biztos vagyok benne, hogy egy életre tele vagyok ötletekkel.

– Ó, tényleg? – kérdezem.

– Nincs több beszélgetés – mondja Caulter. – Vedd le a nadrágod.

A szavai felizgatnak. A nadrágom lehúzom a csípőmről, amikor Caulter a SUV padlójára térdel előttem, és teljesen lehúzza a farmerem.

– Ez a legszebb látvány, amit egész nap láttam – mondja, ahogy a nadrágomat ledobja a jármű padlójára.

– Nem hiszem el, hogy terhesen, nadrág nélkül, és egy autó hátsó ülésén vagyok veled – suttogom csak félig viccelve.

Ez Caulter Sterling. Természetesen, azt hiszem.

– Terhesen, nadrág nélkül, és mindjárt felfallak az út szélén – mondja Caulter. Kezét a combom belsejére csúsztatja, és a testem azonnal reagál az érintésre.

Mikor az ujjai hegyével behatol a lábam közé, felnyög. – Benedvesedtél.

– Tudom – mondom. – Az utóbbi időben ennyire nedves vagyok.

– Ez annyira szexi – mondja Caulter, és az ujja könnyedén siklik át a csiklómra. Vágyakozás cikázik keresztül a testemen, enyhén lehunyom a szemem, és átadom magam az érintésének.

Előre húzza a csípőmet és a száját a lábam közé emeli, és egy szenvedélyes nyögés szakad fel az ajkaimról, ahogy a forrósága beburkol engem. Megpróbálom megnézni, mit csinál, de alig látom a terhes hasamtól, és végül feladom, hátradőlök és engedek neki, miközben azt teszi, amit olyan jól csinál a nyelvével.

Caulter nyalogatja és szívogatja a csiklómat, amíg majdnem ki nem fulladok, gyakorlatilag lihegek. – Akarlak – mondom, megpróbálom felemelni a fejét, a hangom nyomulós.

Ehelyett megbasz a nyelvével, be és ki mozgatva mindaddig, amíg lüktetve a szakadék szélére nem juttat engem.

– Tudom, mit akarsz – mondja. – De én a puncidat akarom. Egész reggel gondoltam rá, és azt akarom, hogy az arcomra élvezz.

– A fenébe, Caulter – suttogom, próbálva bosszúsnak hangzani, de nem sikerül.

– Hamarosan meglovagolhatod a farkamat – mondja, miközben ujjaival a résem körül incselkedik. A számba harapok, próbálva elfojtani a nyöszörgésemet. – Jó érzés?

Nevetek.

– Tudod, hogy jó érzés – mondom. – Te csak incselkedsz velem.

Caulter kacsint. – Igen – mondja. – Mert hallani akarom, hogy mennyire szeretnél elélvezni.

– Érd el, hogy elélvezzek, Caulter – mondom, a lélegzetem a torkomban akad, miközben ujjait körbefuttatja a bejáratom közelében, majd végig a csikló felett.

– Nem mondtad, hogy kérlek! – kötekedik velem. – Nem igazán könyörgés, ha nem mondod, hogy kérlek.

– Azt akarom, hogy nyelved bennem legyen – mondom. – Seggfej.

– Te szenteskedő – mondja, utalva a névre, amelyen a tóházban hívtuk egymást.

Olyan gyengéden érinti hozzá a nyelvét a csiklómhoz, akár a szellő. Annyira kétségbeesetten vágyok rá, hogy még ez az enyhe mozgás is szinte fájdalmasabb, mint élvezetes.

– Neked adtam a nyelvem – mondja. – Ahogy kérted. Nem?

– Azt akarom, hogy szopogasd a csiklóm – mondom. – Azt akarom, hogy dugj meg a nyelveddel, amíg el nem megyek, Caulter. Szeretném köréd zárni a lábam, és megbaszni az arcodat.

A fenébe, ez honnan jött?

Caulter felmordul, a hangja mélyen szól a torkából. – Ezt akartam hallani, Hercegnő – mondja.

Ezek után nem várakozik. A szájával fedezi fel a puncimat, a melegség keltette izgalom hullámai, egyik a másik után, söpörnek végig rajtam. A nyalás és a szopás, ahogy a nyelve mozog be és ki, az orgazmus peremére sodor.

– Csavard körém a lábad, Hercegnő – mondja, keze a fenekemen és közelebb húz magához.

Azt csinálom, amit mond, hogy tegyek, a lábaim a vállán, combjaimat az arcára préselem, miközben a nyelvét belém tolja. Ez túl sok, átlendít a határon és az orgazmus átsöpör rajtam, mint egy tehervonat. Caulter nem ad semmi haladékot. Nem várja meg, míg befejezem. Ehelyett elhúzódik tőlem, ott hagy lüktetve, gyakorlatilag nyöszörögve. Kicsatolja a nadrágját és már lefelé húzza a lábán, mire felfognám, hogy mit csinál, már az ülésen ül mellettem.

– Gyere ide – követeli.

Tudom, hogy azt akarja, hogy meglovagoljam, de nem akarom. Még nem.

– A számba akarlak venni – mondom.

Caulter megrázza a fejét.

– Nem akarom, hogy a terhes feleségem térdre essen a kocsiban, hogy a farkam szopja.

– Azt hiszed, nem férek el? – kérdezem, miközben letérdelek a lábai közé.

– Azt mondtam, hogy ne tedd ezt – suttogja Caulter, de a hangja egy nyögéssé változik, amikor kezemet a farka töve köré szorítom. A vastag, kemény farka az érintésemre figyel, és a tiltakozása ellenére Caulter előre csúszik az ülésen, hogy elérhessem.

Ráemelem a tekintetem, a nyelvem körbe futtatom a merev pénisze alsó részén, próbálva nem mosolyogni, amikor a nyögése hangosabbá válik.

– Az a kibaszott nyelved – suttogja.

– Ez? – kérdezem, nyalogatva a péniszének csúcsát, mielőtt az ajkaim a farka köré fonódnak.

– Azok a kibaszott ajkaid – mondja, ahogy dolgozok rajta, és mélyen a számba veszem.

Minden egyes alkalommal mélyebben veszem be amikor lefelé haladok, és erősebben szopom, amikor elérem a csúcsát. Az ujjaival a hajamba túr, miközben szopom, óvatosan, hogy ne nyomjon le magán, és hogy ne veszítse el az irányítást.

Óvatosan bánik velem, mióta terhes vagyok, mintha attól félne, hogy összetör.

De nem akarom, hogy óvatos legyen.

– Ne kezelj úgy, mintha törékeny lennék – suttogom.

– Nem kezellek úgy – kezdi, de félbeszakítom.

– Azt akarom, hogy megdugd a szám – mondom.

A szavak egy szempillantás alatt jönnek ki a számból, szinte engem is meglepve. Csalódott vagyok a visszafogottsága miatt.

– Azt akarom, hogy a mellemre élvezz. Azt akarom, hogy az arcomra élvezz.

– Óvatosan azzal, hogy mit kívánsz, Hercegnő – mondja Caulter, a hangja elmélyül.

Nem válaszolok. Rajta tartom a szemem, miközben áthúzom a pólómat a fejem felett. Kikapcsolja a melltartómat, és oldalra dobja azt, és a duzzadt melleim elnehezülnek.

Terhes vagyok, meztelenül vagyok egy autóban, és elmondhatom, hogy a leendő férjem az arcomra élvez. Azt hiszem, nem kell aggódnom az egész unalmas házastársi kapcsolat miatt, ha valami olyasmit csinálunk, mint most.

Caulter simogatja a melleimet, amikor az ajkaim közé veszem, és visszatérek ahhoz, amit csináltam. Nem sokkal korábban szorosabban magához húzott, a farka mélyen a torkomban, miközben kezdi elveszíteni az önkontrollját. Amikor ismét Hercegnőnek hív, újra és újra megismételve, miközben bassza a számat, tudom, hogy közel van. Keményen közeledik a ponthoz, hogy hamarosan elélvez, és megkóstolom az előváladékát, amely sósnak érződik a számban.

Végül figyelmeztet.

– Hercegnő, jobb, ha készen állsz. Biztos vagy benne?

Nyögök beleegyezésképp, és kihúzódik, hogy az arcomra lövelljen forró ondójával. Érzem, ahogy csöpög az arcomon, a mellemen, le a hasamra, és felnyúlok, hogy megérintsem az ujjaimmal, amikor Caulter érdes hangon megszólal.

– Ó, picsába – mondja.

– Rendben van – mondom. – Teljesen meleg volt.

– Nem, Kate – mondja, a hangja sürgető most. – Van egy zsaru mögöttünk! Látom őt a visszapillantó tükörben!

– Mi? Oh, a francba.

A szívem olyan sebességgel ver, amely nem lehet egészséges egy ember számára. Az ujjaimat gyorsan végigfuttatom a hajamban, törölgetem a számat, és már húzom is fel a nadrágom a pocakom körül. Épp az ingemért nyúlok, nem zavartatom magam a melltartóm miatt, beletűröm a terhes nadrágomba egy állapotos nő minden kecsességével. Legalábbis ez az egyetlen jó dolog, amit mondhatok ezekről a nyúlós kismamanadrágokról – nagyszerűek, ha fel és le kell húzni őket. Ez teszi őket nagyszerűvé az autók hátsó ülésén.

A nadrággyártónak feltétlenül gondolnia kell erre a tényre, amikor reklámkampányokba kezdenek. A kezem az arcom elé kapom, ahogy Caulter küzd, hogy belebújjon a nadrágjába.

– Oh, a picsába – mondja, és törölgetni kezdi az ingével az arcomon lévő ondót. – Menj át az utasülésre, és én a vezető oldalára megyek.

De nincs rá esélyünk, mert a zsaru megjelent az autó ablakában. Caulter leereszti a hátsó utasoldali ablakot.

– Segíthetek, uram? – kérdezi ártatlan hangon.

A rendőr a foncsorozott napszemüveg mögül néz ránk.

– Jelentést kaptam egy gyanús járműről, amellyel ide, az út szélére húzódtak félre – mondja. – Kérem a jogosítványt és a forgalmit.

– Persze – mondja Caulter, miközben kisfiúsan vigyorog. – Örültem, hogy megkaptam. A forgalmi a kesztyűtartóban van, így ki kell szállnom az autóból.

A zsaru megáll. – Van bármilyen különleges oka annak, hogy ne az úton haladjon?

Félbeszakítom, kezem a terhes hasamra teszem.

– Ez az én hibám, uram – mondom. – Hányingerem lett, és a férjem talált egy helyet, ahova lehúzódhat, hogy tartsak egy kis pihenőt az autóban.

A zsaru mormog. – Nos, egy kis városban húzódott félre – mondja. – Mrs. Winters szereti az utat figyelni a távcsövével a csavargók miatt. Jobb helyek is vannak, ahová félre tud húzódni, biztos vagyok benne. A következő kijáratnál innen, van egy Wal-Mart parkolóval.

– Igen, uram – mondja Caulter. – Ezt fogjuk tenni.

– Rendben – mondja a rendőr. – Valószínűleg az a legjobb, ha most elindulnak, ha már jobban érzi magát.

– Sokkal jobban érzem magam – mondom, próbálok komolyan nézni, miközben az ondó az ingem alatt a mellemre csöpög.

Elfordul, hogy elmenjen, majd megáll.

– Próbálja ki a gyömbércukorkát – mondja. – A feleségem sokszor használta, amikor terhes volt.

– Igen, uram – mondom.

Amint kiér a látóterünkből, a kacagás kibukik belőlem.

– Tudok valami mást, ami a gyomrodat rendbe teszi – mondja Caulter.

A karjára csapok, de nem tudom megállítani a nevetést.

– Jobb, ha nem mondod, hogy a farkad a számban. A francba, csaknem most emeltek vádat ellenünk közszemérem sértésért, vagy valami ilyesmiért, Caulter.

Caulter vállat von.

– Nem tehetek róla, hogy te egy züllött lány vagy.

– Fogd be! – mondom. – Te rángattál bele.

– Te pedig korábban a férjednek hívtál.

Rájöttem, hogy tényleg a férjemnek hívtam anélkül, hogy gondoltam volna rá.

Ez a gondolat megmelengette a bensőmet.

6. fejezet
CAULTER

A kocsival lehúzódunk a szenátor tóparti házához vezető útra. Gyakrabban visszatérünk ide, mióta Bostonba költöztünk. Kate és édesapja többnyire megoldották a dolgokat. Főként a jobb viselkedésén látszik. Hosszú ideig totál seggfej volt, magunk között is csak Seggfej Szenátornak hívom, még akkor is, ha Kate ellenségesen néz rám, amikor ezt teszem. Legalább nem próbálom meg őt így hívni publikusan. Most visszatértünk, hogy meglátogassuk, hétvégente vagy itt, vagy ott vagyunk, és Kate minden évben meglátogatja anyja sírját. Ugyanezt a nosztalgiát érzem, ahányszor csak idejövünk.

Ez lesz az első alkalom, hogy egy hétvégénél hosszabb időre tértünk vissza a tóparti házba. Ez az a hely, ahol Kate szerette volna megtartani az esküvőt, hiszen nagyon sok emléke köti ide.

Nagyon sok közös emlékünk van innen.

Kate keze felé nyúlok, és megszorítom, ő pedig ragyogó mosollyal néz rám. Imádom az arcát, hogy az orgazmus után órákig tart az a ragyogás, ami emlékeztet arra, hogy mi történt velünk.

– Ne mondd, hogy nem arra a sok csintalanságra gondolsz, amit itt csináltunk – mondja.

Nem tartom vissza a nevetésemet.

– Tényleg nem – mondom. – De most, hogy felhozod...

– Tartsd a farkadat a nadrágodban, férjem – mondja. – Rose már látta, hogy itt vagyunk.

A házvezetőnő felénk sétál, és Kate kinyitja az utasoldali ajtót és kiszáll az autóból, mielőtt Rose odaérne hozzánk. Rose mindig fontos volt Kate számára. Miután Kate anyja meghalt, Rose volt Kate számára az, aki a leginkább hasonlított egy anyára. Szüksége volt ehhez hasonló emberre az életében, különösen azért, mert a szenátor szülői terve úgy tűnt, abból áll, hogy Kate-et egy bentlakásos iskolába küldi, és ezzel együtt végzett is, mossa kezeit a tényleges szülői feladatoktól.

Természetesen, ha nem tette volna ezeket a dolgokat, nem találkoztam volna Kate-tel. Néha a szar dolgokból is kisülhet valami jó.

– Kate! – mondja Rose melegen, kitárva felé a karjait. Kate csak egy másodpercig ölelte át őt, mielőtt elhúzódik, hogy megnézze. – Ó, minden nap egyre inkább úgy nézel ki, mint az anyád. Nyolcadik hónap, ugye?

– Harmincnegyedik hét – mondja Kate.

Rose rácicceg.

– Igencsak szorít az idő az esküvővel – korholja. – És te alacsonyan hordod.

– Ez mit jelent? – szakítom félbe, ahogy az ölelésembe vonom Rose-t.

– Minél lentebb van a baba, annál közelebb van az idő. Most gyertek be – mondja. – Itt hideg van. Épp karácsonyi sütiket készítettem.

Várjunk. Rámutatott arra, hogy Kate talán korábbra várja a babát?

Nem kapok esélyt arra, hogy megkérdezzem, mielőtt elindulnak, trécselnek és nevetnek, ahogy a ház felé sétálnak. Kiszedem az autóból a bőröndjeinket, és a védőfóliába csomagolt esküvő! öltözékünket, vigyázva, hogy le ne érjen a földre. Én is óvatos vagyok, hogy ne nézzek a ruhára. Kate ragaszkodik ahhoz, hogy tartsuk be a hagyományokat, ami azt jelenti, hogy nem láthatom a ruhát az esküvő előtt. Valójában azt javasolta, hogy az esküvő előtti hónapban ne szexeljünk, de ez a nevetséges javaslata megdőlt, még mielőtt befejezte volna.

Vajon Rose-nak igaza volt? Kate szülésznője volt az egyik legjobb Bostonban, és jóváhagyta a New Hampshire-i utazást.

– Menj – mondta. – Nősülj meg. Mintha ez egy semmiség lenne.

Most meg pánikolok. Arra gondoltunk, hogy az esküvőre korábban sort kerítünk, de Kate-nek össze kellett állítani egy teljes festménysorozat egy kiállításra, és nem akarta, hogy elvonja figyelmét az esküvőről. Ráadásul a téli esküvő ötlete romantikus volt. Azt hittük, hogy rengeteg időnk van, mivel a negyvenedik hétig nem esedékes a szülés. Kate meggyőzött róla, hogy az első baba sohasem érkezik korán, és a szülész visszhangozta ezt a nézetet.

Az agyamba vésem, hogy reggel a szülésznőt hívjam fel először.

– Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott – mondja Kate, amikor belépek a poggyásszal.

– Jól vagyok – mondom. Oké, hazudok. Egyáltalán nem vagyok rendben. Amennyire lehetett felkészültem a kisbabára – végigcsináltam a felkészítő tanfolyam egészét –, de a gondolat, hogy egy másik ember gondozásáért leszek felelős, kissé megijeszt.

És az a gondolat, hogy ez az ember hamarosan megérkezik, vagy az orvosi komplikációk Kate-tel vagy a babával, vagy a picsába... az az ezer dolog, ami esetleg félre mehet... félelmetes.

– Sütik – mondja Rose, miközben átadja a tálat Kate-nek. – Menj ülj le.

– Tudok állni, Rose – mondta Kate. – Terhes vagyok, nem beteg.

– Ne beszélj nekem vissza, Katherine Hamson – mondja a házvezetőnő. – Az apád Ellával van az irodában.

– Mi? – kérdezem. – Ella itt van?

Kate ráncolja a homlokát. – Azt hittem, már nem jön el a héten.

– Ismered Ellát – suttogom. – Ő egy szabad lélek.

– Érzem, hogy égnek a füleim – mondja Ella belépve a nappaliba, hosszú pulóvere köpenyként hömpölyög mögötte. – Mit beszéltetek rólam?

Megölelem, mielőtt tovább menne, hogy megpuszilja Kate arcát. – Hogy vagy, drágám? Szükséged van valamire? Jól érzed magad? Milyen volt az ultrahang vizsgálat? – Ella rám pillant. – Miért nem masszírozod Kate lábát? Az unokám anyját kényeztetni kell.

– Igen, Caulter – mondja Kate mosolyogva. – Elkényeztetni.

– Én kényeztetem őt – mondom. – Ma délután is kényeztettem őt.

Fáradtságomért megkapom az elégtételt, amikor pír kúszik Kate arcára.

– Ezek ketten – mondja Ella megrázva a fejét.

– Szia, apa – mondja Kate gyorsan elterelve a témát szexuális életünkről.

A szenátor megöleli.

– Hogy vagy? – kérdezi. – Nincs szükséged valamire? Hogy érzed magad?

Kate felnevet.

– Most komolyan srácok – mondja. – Jól vagyok. Minden rendben van.

– Hol tart a terhességed? – kérdezi Ella.

– Harmincnegyedik hét.

Ella megrázza a fejét.

– Alacsonyan kell tartani a stressz szinted – mondja. – Ahogy közeledik az esküvőd dátuma, úgy nőhet a stressz.

– Ella – figyelmeztetem, és Kate a karomra helyezi a kezét.

– Én csak megpróbálok segíteni! – tiltakozik Ella. – Az esküvőszervezőmet javaslom. Ő fantasztikus és biztos vagyok benne, hogy rövid időn belül meg tudja csinálni. A nyilvánosság miatt ugrik a televíziós műsorom nézettsége, most minden tervező ugrik az esélyre, hogy megcsinálja az esküvőd. A tervezőm megszervezett... lássuk... öt esküvőt számomra.

– És még sok más eljegyzési partit. – Önkéntelenül is hozzáteszem.

Kate a karomra csap, de Ella csak nevet. – És... hét eljegyzési parti – mondta. – Ez nem szörnyű. Szörnyű?

A szenátor megköszörüli a torkát.

– Miénk volt az egyik esküvő – mondja szenvtelen arccal.

Ella megfordul, és óvatosan felemeli a kezét, arckifejezése felragyog és meglágyul, amikor ránéz.

– Az összes közül ez volt a kedvencem.

Kate rám néz, és a tekintete azt mutatja, hogy mi a fasz?

Azt hiszem, amikor Ella és a szenátor utolsó alkalommal találkoztak, hogy Ella egy vázát vágott a fejéhez. Mindig hideg volt, amikor megemlítettem a szenátort, és most hirtelen ilyen közel kerültek egymáshoz?

Harrison szenátor megfogja a kezét.

– Nem volt olyan rossz – mondja. – Más részről.

– A botrányunk? – kérdezem.

A hangom kiszakítja őket a pillanatból, akármi is legyen és Ella megmozgatja a kezét, mintha csak megcsípte volna az áram.

– Ó, ez a régi hír – mondja. – Senkit sem érdekel ez többé. Most már kicsomagolhatsz, Caulter. Kate, mindent hallani akarok az esküvői tervekről.

A szenátor felemeli a szemöldökét.

– Úgy tűnik, ez a végszónk, hogy elmenjünk Caulter – mondta. – Van egy pár pompás szivar és egy üveg Scotch az irodában.

Mi a fene? A szenátor szívélyes volt velem az elmúlt évben, de biztosan nem vagyunk legjobb barátok. Soha nem füstöltem szivarokat vagy ittam Scotchot az irodájában. Nem lógunk együtt. A szenátor és Ella barátságos kisugárzása kurvára furcsa számomra.

– A Scotch és a szivar tökéletesen hangzik – mondom Kate-re nézve.

A kanapéról rám bámul, és egy kis „menj csak” gesztust int nekem a kezével, ahogy Ella kérdésekkel kezdi bombázni és igényli, hogy Kate vegye fel az esküvői ruháját. A lehető leggyorsabban kimenekülök onnan, mielőtt belefognának az órákig tartó beszélgetéseikbe a virágok elrendezéséről vagy az ülésrendről.

– Jól szórakoztál az apámmal? – kérdezi Kate, szája szegletében mosoly bujkál. Frissen mosakodott, az arca rózsaszín, nedves, barna haját a feje tetejére fogta. Flanelpizsama nadrágot és egy vékony toppot visel, amely olyan vékony, hogy alig takarja a melleit, a mellbimbói teljesen kirajzolódnak a szövet alatt. Lenge öltözet és kényelmes, és... szexi, mint a pokol. A háta mögé állok, és a merevedésemhez húzom.

– Nem ő a kedvencem ezen a világon, de igen, rendben volt.

Kicsit megfordítja a fejét, és az ajkaimat a nyakához nyomom, mélyen belélegezve az illatát. Megvonaglik, amikor megcsókolom a nyakát, a karja szinte azonnal libabőrös lesz az érintésemtől.

– Az apámmal való beszélgetés beindított? – kérdezi.

– A kis trikód látványa indított be engem – mondom. – Mi volt Ellával? Jól viselkedett?

Kate felsóhajt.

– Azt akarja, hogy az esküvő szervezője jöjjön és segítsen – mondta. – Úgy értem, hogy az esküvő szervezője jó dolog lenne. Valóban mindent eltervezett, de az utolsó pillanatban sok minden összeadódott. Azt mondja, ez könnyítene a stresszemen.

– Stresszelsz? – kérdezem, a kezem a hasára, majd a mellkasára siklik.

Felnyög, amikor megérintem a mellét.

– Most már olyan érzékenyek – mondja.

– Tudod, egy masszázs nagyszerű lenne a stresszcsökkentésre -mondom melleivel a kezemben. Súlyosabbak, sokkal duzzadtabbak, mint a terhesség első részében, és totál izgatóak.

– A masszázs azt jelenti, szex, ugye? – mondja nevetve. De a hangja elcsuklik a végére.

– Úgy értem, egy teljes-test masszázs – mondom neki. – Megígérem, hogy több időt töltök a melleiddel.

Kate nevet.

– Tudod, lehet, hogy elalszok, ha ezt teszed.

Az utolsó trimeszterben Kate annyira fáradt volt, hogy gyakorlatilag narkolepsziás. Esküszöm, hogy a nő képes lenne állva elbóbiskolni. Elaludt, amikor találkoztunk az esküvővel megbízott lelkésszel – horkolt is, közvetlenül az irodájában.

– Határozottan tisztában vagyok vele – mondom. – Vetkőzz. A masszázsomhoz meztelenségre van szükségem. Megígérem, nincs semmi trükk. Nem is próbálok a lábad közé kerülni.

Kate nevet, de meztelen, és már az ágyon fekszik, még mielőtt levettem volna az ingemet. Betartom a szavam, és megdögönyözöm a hátát, miközben meztelenül fekszik az oldalán, lábát átvetve az óriási terhességi párnáján. Elég nagy ahhoz, hogy harmadik személy legyen az ágyban, ezért Bobnak hívjuk. Bob a párna.

Azt hiszem, lehet, hogy jobban szereti őt, mint engem.

– Mit mondott Rose korábban, hogy a baba alacsonyan van – mondom. – Nem hiszed, hogy a baba korán jön, ugye?

– Huh-uh – mormogja nyögve, amikor a nyakát masszírozom. – Teljesen rendben vagyunk. Rose babonás.

– Csak azért fogom hívni a szülésznőd, hogy ellenőrizze – mondom.

– Már felvilágosított minket – mondja halkan, miközben ülő helyzetbe húzom, majd magamhoz döntöm, a lábaim körülötte. Visszafekszik a mellkasomra, és a nyögései, amiket hallat, mikor kezem a mellére hozom, gyakorlatilag fájdalmasak.

– Fájdalmat okozok? – kérdezem.

– Nem – mondja. – Ó, Istenem, ne hagyd abba.

A farkam azonnal életre kel, keményen a kis hátához simul.

– Jól érzed magad? – kérdezem melleit a kezembe véve, olyan gyengéden nyomkodva és masszírozva, amennyire csak tudom.

– Csodálatos érzés – mondja, miközben fejét a mellkasomra dönti.

Néhány percig nem mond semmit, aztán a semmiből megkérdezi.

– Ideges vagy?

– Természetesen nem – mondom neki. – Nincsenek kétségeim az esküvőnkkel vagy veled kapcsolatban. Korábban beszéltünk erről.

– Nem erre gondoltam – mondja. – Ideges vagy, hogy apa leszel?

Csak belsőleg estem pánikba, amikor Rose utalt arra, hogy a baba lehet hogy korán jön? Igen.

– Nem – kezdem. – Oké, egy kicsit. Soha nem voltam csecsemők körül. Mi van, ha nem tudjuk kicserélni a pelenkát? Vagy leejtjük?

Kate nevet, a hang dallamos és biztos. Hihetetlenül nyugodt, 180 fokos fordulatot vett ahhoz képest, mint amikor a kocsiban voltunk.

– Ki fogjuk találni – mondja, a lélegzete lassú és szabályos, a mellkasa felemelkedik és lesüllyed a kezem alatt.

– Várj. Gondolod, hogy fiú lesz?

– Nem tudom – mondom neki, az ujjhegyeimmel enyhén simogatom a mellbimbóit, melyek már kemények.

Kate nyög.

– Azt hiszem, jobban tennéd, ha abbahagynád ezt – suttogja.

– Ó, igen – mondom, úgy érzem magam, mint egy idióta. – Beindítja a szülést. A picsába.

Kate nevet.

– Úgy értettem, hogy nedvessé teszel engem. – Olyan érzékenyek.

– Ó. Nos, ebben az esetben – ismét megszorongatom a melleit, óvatosan eltartva ujjaimat a mellbimbóitól.

Csak a biztonság kedvéért. Új apa szorongás meg minden.

Aztán becsúsztatom az ujjaimat a lábai közé. – Nagyon nedves vagy.

– Mindez az érintésektől – mondja Kate. Elfordítja a fejét, hogy rám nézzen a szeme sarkából, és a füle mögé tűri egy elszabadult hajtincsét. Ugyanaz a gesztus, amit először csinált, amikor először találkoztam vele. Egyenruhát viselt, ugyanazt a Brighton Akadémiai egyenruhát, amit mindenki más, de ő nem úgy nézett ki benne, mint mindenki más. Valahogy ez az egyenruha volt a legszexisebb dolog, amit valaha láttam, amikor rajta volt.

Sok éjszakát töltöttem Kate-re és az egyenruhára gondolva.

Leülök, megcsókolom a nyakát, hallgatva a lélegzetét, mely annál szaporább lesz, minél jobban felizgul. Amikor lehúzom az ölembe, könnyedén csúszik a csupasz farkam hosszára, elégedett hangot kiadva, amikor végre benne vagyok. Magamhoz húzom, a kezeim a mellén, és hagyom, hogy gyengéden rám ereszkedjen.

Lassan szereti az elején, aztán egyre gyorsabban, de emlékeztetem magam, hogy vigyázzak rá.

– Caulter – suttogja.

– Istenem, kibaszott fantasztikus érzés – mondom a fülébe, hangom halk.

Szorosabban magamhoz húzom, ajkaimat a vállára csúsztatom, és a fogaimat végigcsúsztatom a bőrén, ahogy szereti.

– Rájöttél... – A hangja elhal, helyette egy puha nyögést hallat, amikor mélyen benne vagyok.

– Igen...

– A régi szobámban vagyunk – suttogja.

– Tudom.

Ez az, amit biztosan észrevettem. A gondolat hatására még most is rángatózni kezd a farkam, miközben a nyár emlékei elárasztják a fejem.

– Ezt éreztem – suttogja Kate, gyorsabban lovagolva, a háta felível és csípőjét lenyomja. Az ágy kiad egy kis nyikorgó hangot, és Kate leáll. Nem mozdul.

– Az ágy nyikorog, Caulter. Nyikorgott nekünk azon a nyáron?

– Nem emlékszem – mondom. – Kész csoda, hogy nem fogtuk fel, hogy mekkora zajt csinál.

– Arra a nyárra gondolsz? – kérdezi. Gyorsabban lovagol, mintha az egyik alkalom jutna az eszébe, amikor majdnem elkaptak a házban.

– Arra gondolok, hogy milyen nedves vagy most – mondom könnyedén a fenekére csapva, miközben rám ereszkedik.

– Hazug – mondja összeszorítva a farkam körül a punciját. Köré fonom a karom és megszorongatom a mellét. Kölcsön kenyér vissza jár.

Légzése felszínesebbé válik, és erősen hozzám préseli magát, a farkam hegye teljesen a bensőjének feszül. Aztán lassan elkezd körözni rajtam.

– Melyik emlékre gondolsz? – suttogom az ajkammal a füléhez közel. – Melyik volt a kedvenced?

Lágyan felnyög.

– A folyosón – suttogja.

Belenyomulok, a lendületem megegyezik az övével. A folyosó piszkos volt. Mocskos volt. – Mondd el – kérem, arra kényszerítve magam, hogy ne képzeljem el a Szenátor fotózása alkalmából készült palacsintás reggelijét. Vagy ahogy Kate kezeit a feje fölé préseltem, tenyerét az ajtókereten tartva, miközben kigomboltam a nadrágját.

– Meséld el nekem újra, hogy mit csináltam a folyosón.

Egyre gyorsabban lovagol rajtam, miközben az ágy egyre hangosabban nyikorog, de mindketten úgy teszünk, mintha nem hallanánk.

– Bedugtad az ujjaid a bugyimba – suttogja halkan –, míg a szüleink jobbra voltak a földszinten. Bárki felnézett az emeletre, az láthatott minket.

– Ez az, ami tetszik neked, Kate? – kérdezem, bár tudom, hogy ez igaz.

Ez az, ami beindítja, a félelem, hogy rajtakapják. Szereti az izgalmat, hogy valami rosszat csinál, és hogy felfedezhető.

– Igen – nyögte.

A puncija még jobban megduzzad körülöttem, még szűkebb, ahogy egyre közelebb kerül, és a következő pillanatban arra kell összpontosítanom, hogy ne élvezzek még el benne ebben a pillanatban.

– Mondd, Hercegnő – mondom. – Szeretted az ujjaimat érezni magadban, ahogy az orgazmus szélére simogattak, bár megvetettél engem?

– Ó, Istenem, igen – mondja hangosabb hangon. Megfogja a kezét és a szájára szorítja. – Tényleg gyűlöltelek. Annyira arrogáns voltál, annyira pimasz, mikor a kezeddel a bugyimba nyúltál, hogy akartalak.

– Hallottam, hogy nyáron kiáltottad a nevem – mondom gyorsabban mozogva. Kate önfeledten lovagol rajtam, fel és le a farkamon, tökéletes képet nyújtva a gyönyörű, kerek seggéről. Megint rácsapok a fenekére, és az ujjaimat szétterpesztem tökéletes rózsaszín seggén.

– Maszturbáltál, miközben rám gondoltál.

– Megujjaztál – mondja, a szavai rövid lélegzetekkel megszakítottak. Az arcára kiülő kifejezésre gondolok, amint a csiklója fölött köröztem az ujjaimmal, és önkéntelenül is felnyögött, amikor az ujjamat belécsúsztattam.

– Sosem éreztem semmi jobbat – mondom.

– Ó, a picsába, Caulter – nyög fel, az izmai szorosabban megfeszülnek körülöttem. – Elmegyek.

– És akkor megnyaltam az ujjaimat – mondom neki. – Meg akartam kóstolni, hogy milyen az ízed.

Jön. A kezét a szájára szorítja, megpróbálja elfojtani a hangját, és én is elmegyek, az orgazmusom olyan erős, hogy majdnem megvakít, ő pedig továbbra is lovagol, míg elégedett nem lesz. És akkor lezuhanunk.

Szó szerint.

A kibaszott ágy eltörik. A lábtámla ténylegesen leesik az ágy végéből, és az ágy meghajol és a padlóra rogy.

– A picsába – mondom, ahogy Kate-et magamhoz húzom. – Jól vagy? Nem sérültél meg, ugye?

– Igen – mondja, és egy pillanatig azt hiszem, hogy sír, de nem.

Nevet. Hisztérikusan nevet, miközben én még mindig benne vagyok, a mozdulatai vibrációkat küldenek keresztül rajtam.

– A fenébe, Caulter, eltörtük az ágyat – mondja, majdnem szégyenkezve. – Ó Istenem, miért törjük el a dolgokat ebben a házban?

Aztán hallom az ajtó felé közeledő lépéseket, és köszönöm Istenem, hogy az agyam a helyén maradt, hogy megragadjam az ágytakarót és magunk köré csavarjam. Mert a következő pillanatban kinyílik az ajtó és hárman – Ella, a szenátor, Harrison és Rose – rohannak be a szobába. Kate majdnem hisztérikus, letörli a könnyei. És még mindig benne vagyok, még akkor is, ha a takaró beborít minket. Még mindig benne vagyok, és hárman figyelnek, mint valami horrorfilmben.

– Ó, Istenem – mondja Ella. – Mondanám, hogy szerzek egy szobát, de amint látom, nektek srácok nyilvánvalóan már van egy.

Rose a mellkasára szorítja a kezét.

– Azt hittük, történt egy baleset. Vagy valami ilyesmi. Nyilvánvalóan valami ilyesmi – rázza meg a fejét, gyorsan elfordul és eltűnik a folyosón.

Harrison szenátor eltakarja a szemét, a keze az arca közelében, valami olyasmit motyog, hogy ajtóreteszt és bántalmazásnak ellenálló bútorokat kapunk. A bántalmazás szó Kate-et újra nevetésre készteti, míg a szenátor és Ella gyorsan elhagyják a szobát.

– Biztos vagy benne, hogy rendben vagy? – kérdezem.

– Eltörtük a kibaszott ágyat – mondja. – A létra a nyáron a könyvtárban, és most az ágy.

– Látod? Aggódtál, hogy a dolgok megváltoznak, Hercegnő – mondom. – Semmi sem változott.

7. fejezet
KATE

Az elmúlt pár nap az esküvővel kapcsolatos teendők körül forgott.

Nem tudom, miért döntöttem úgy, hogy mindent egyedül csinálok, mindezt pont a terhességem alatt. Még egy esküvőszervezőt sem vettem fel, ragaszkodtam ahhoz, hogy minden részletet én magam felügyeljek.

Lehet, hogy tévedtem. Terhes aggyal ez tök természetes.

– Nem tudom elhinni, hogy mindent egyedül csinálsz, Kate – mondja Ella, miközben átöleli a vállamat –, és nem hiszem el, hogy a fiam mindezt engedi.

Egy bárszéken ülök a konyhában és egy fahéjas csiga szélét csipegetem, mely frissen sült, házi, ez Rose specialitása.

Rose háttal áll nekünk és keverget valamit egy tálban, melynek olyan ínycsiklandozó illata van, hogy a gyomrom belekordul. Egy újabb falatot tömök a számba.

– Én próbáltam segíteni neki – bizonygatja Caulter –, mondd meg neki, hogy nem tud mindent kézben tartani.

– Micsoda??? – sipítok, és szúrósan meredek rá. – Nem próbálok mindent az irányításom alatt tartani. Talán néhány dolgot mégis. Minden rendben ment, amit én magam csináltam meg. Ez csak kétszáz vendég. Kicsi esküvő, visszafogott.

Ella megrázza a fejét. – Ide kell repülnie az én esküvőszervezőmnek.

– Nem ugraszthatod az esküvőszerveződet csak úgy repülőre – mondom.

– Majd meglátjuk – mondja Ella, s közben már a telefonját nyomkodja.

De a lelkesedésem kezd alábbhagyni. Határozottan fáradt vagyok.

– A sátorkölcsönző cég csak azért hívott, hogy tájékoztasson, hiba történt – ismerem be erősen zihálva. – Az egyik alkalmazottjuk ütemezési hibát vétett, és most nincs sátrunk és nincsenek hősugárzóink sem. Tehát mindenki, aki Szenteste napján eljön, hogy részt vegyen az esküvőnkön, ahelyett, hogy vásárolgatna vagy a saját karácsonyi szokásaival foglalkozna, a hidegben fog fagyoskodni. Szó szerint.

Ömlenek belőlem a szavak, és amikor befejeztem, mély levegőt veszek. Ella és Caulter meredten bámulnak rám.

– Talán mégis jó lenne egy kis segítség – mondom.

Ella elmosolyodik és feltartja a telefonját. – Rebecca holnapra itt van.

– Csak így? – kérdezem hitetlenkedve. A tortakóstolás megtervezésekor is többet tett, mint eleget.

– Nos – mondja Ella –, akkor ez is rendben van. Rebecca híresen jó arról, hogy mindent el tud intézni az utolsó pillanatban is. Ne aggódj a sátor miatt. Írni fogok neki és elmesélem, mi történt. Ő úgy dolgozik, akár egy varázsló; bízz bennem. Ó, és még egy dolog – átcuccoltam az egyik emeleti hálószobába. Kellene nektek egy vendégház.

Úgy érzem, az arcom menten lángba borul és azon tűnődöm, hogy olyan vörös vagyok-e, mint azt gondolom. – Ki vagyunk dobva?

Caulter felhorkant.

Ella huncut csillogással a szemében kortyol bele az általa ivott „mi a pokol lehet” zöld trutyiba. – Nem vagytok kidobva – mondja –, egyszerűen ott több hely van két ember számára. Kicsit privátabb.

Rose még mindig háttal áll nekünk, és szokatlanul csendes. Olyan sokáig kavargatja már azt a levest, szerintem mostanra már egy pép lett.

Azt hittem azon nyomban elsüllyedek. Vajon az apám, Ella és Rose is rajtakaptak minket Caulterrel, mikor összetörtük a gyerekkori ágyamat?

Totál megalázó.

De Caulter csak nevet. – A vendégház hangszigetelt lenne?

– Caulter! – szólok rá.

Rose végre megfordul, egy fakanállal a kezében, szemöldöke a homlokára szaladt. – Nekem rémlik valami egy létráról a könyvtárban, ami évekkel ezelőtt rejtélyes módon összetört – mondja.

Ella szeme elkerekedik. – A létra! – mondja. – Tudjátok, van egy bájos kis könyvtári jelenet az egyik filmemben. Egy idősebb nőről szól, aki fiatalabb férfiakat csábít el...

– Állj, állj, elég ebből. Nem hallgatom az anyámat, ahogy fiatal pacákok elcsábításáról beszél – mondja Caulter, miközben „húzzunk innen a francba” pillantást vet rám.

– Nem beszélek fiatalemberek elcsábításáról – mondja Ella. – Ez egy szerep. De adhatnál néhány tippet, hogy is működik ez a létrás dolog. A létrán tartottad vagy lehajolt közben.

– Te most komolyan a szexuális pózainkról kérdezel engem, Ella? – kérdezi Caulter.

– Mindenki a konyhában van? – hallom apám hangját a hátam mögül, ahogy a szobába lép, és én már csúszok is le a székről, ideje mennem. – Miről maradtam le?

– Semmiről – vágjuk rá egyszerre Caulterrel.

– Éppen menni készültünk – mondja Caulter.

– Egy filmemről meséltem, amit forgattunk – mondja Ella –, és csak tanácsot adtak nekem a létrán szexelős jelentettel kapcsolatban...

– És akkor mi most elhúzunk – mondja Caulter.

Négyesben – azaz én, Caulter, az apám és Ella – először ülünk egy asztalnál azóta a bizonyos nyár óta. A csend szinte fülsértő és egyben kínos is, és mindez felidézte bennem azt a néhány évvel ezelőtti közös vacsorát a szüleinkkel.

„- Alkalmi – mondja apám. – Alkalmi, de... megfelelő. – Az elmúlt húsz percben folyamatosan dünnyögött, egy nagyelőadást tartva nekünk a holnapi reggeli után kezdődő nyári újraválasztási kampányáról. Ismét lenézek az ennivalómra, piszkálgatom a lazacomat, habár ez a kedvencem. Próbálom elterelni a figyelmemet a földi pokolról, amibe belecsöppentem, itt ülve az asztalnál apámmal, Ellával és Caulterrel. Ella lelkesen bólogat és sugárzik, miközben Caulter velem szemben ül a széken, gyanúsan csendesen. Egyetlen szarkasztikus megjegyzést sem tett az egész étkezés során, és hátborzongatóan kellemes viselkedése arra enged következtetni, nagyon is lehetséges, hogy a lazacom megmérgezte.

Caulter bólint valamire, amit apám mond, mintha valamiféle személyiség-transzplantáción esett volna át. Talán beverte a fejét, amikor belelöktem a tóba. Nem ez volt a legjobb húzásom, de átkozottul biztos, hogy Caulter nem az érett oldalamat hozza ki belőlem.

Kíváncsi vagyok, hogy mi a fenét tartogat még a tarsolyában, amikor érzek valamit a vádlimon és majdnem kiugrom a bőrömből. Elkapom Caulter pillantását, és kacsint.

Ez a lába.

Elrántom az eddig kinyújtott lábamat és rábámulok. Flörtölés az asztalnál. Ez tényleg kibaszottul érett.”

Elönt a forróság az emlékek miatt, különösen akkor, mikor eszembe jut mi is történt másnap, közvetlenül a közös palacsintázásunk után.

„- Én nem akarok elmenni az... – kezdem mondani, de azzal, hogy gyorsan és figyelmeztetés nélkül belém nyomja az ujjait, elhallgattat, pontos tudatában annak, hogy a szakadék szélére sodor, szükségem van rá és kívánom őt. A vállába kapaszkodom, a józan eszem belül sikoltozik. Ellököm magamtól – be kell fejeznünk, mielőtt tovább megyünk! Ehelyett belekapaszkodom, behunyom a szemem és átadom magam a gyönyörnek, mely átjárja a testem.

Tovább simogat, ujját újra belém nyomja, lassan dörzsöli a legérzékenyebb pontomat, olyat csinál velem, melyet még sosem éreztem ezelőtt. kivéve azon az éjszakán vele, a hotelben. Testem utat enged, mintha lassan elolvadna, a tenyerét erősen a csiklómra nyomja, és én a tenyeréhez dörzsölöm magam.

– Mondd nekem, hogy nem akarsz elélvezni rajtam – kínoz tovább. Hangja reszelős, kéjjel teli.

– Caulter – suttogom erőtlenül.

– Igen, Hercegnő?

– Kibaszottul... hagyd abba... hogy így hívsz! „

Akkoriban gyűlöltem ezt a becenevet, amit adott nekem. Most viszont, mikor a fülembe suttogja, miközben a farka mélyen bennem van, azonnal elélvezek.

Ezek a gondolatok teljesen felizgatnak, és kényszerítenem kell magamat, hogy a kajára figyeljek és eltereljem a gondolataimat.

Basszus, szedd össze magad, Katherine. Ez egy családi vacsora.

Megköszörülöm a torkomat. Ella az esküvőről beszél – A barátaitok holnap érkeznek, ugye?

Bólintok. – Libby és Bailey holnap este érkeznek. Caulter barátainak délutánra kell ideérniük, azt hiszem.

Caulter az asztal alatt a combomra csúsztatja a kezét, érintése villámcsapásként ér. Ez mindaddig rendben van, míg lassan a lábam közé nem ér. A mozdulatai finomak, közben Ellára figyel, az arca semmit nem árul el arról, mit is csinál az ujjaival.

– Lesz leánybúcsúd, Kate? – kérdezi Ella. – És neked, Caulter, lesz legénybúcsúd? Még időben meg kellene tartanotok. Az esküvőszervező is ezt tanácsolja.

– Nem lesz sem leánybúcsú, sem legénybúcsú – mondom.

– Mindenfelől jönnek barátaink, és nem érnek ide csak közvetlenül az esküvőnk előtt, és terhes is vagyok...

Ella elszörnyedve néz rám – Szóval nem lesz parti? – kérdezi. – Ez hagyomány.

A terhes pocakomra teszem a kezem. – A menyasszonyt már felkoppintották, így ez az esküvő sem egy hagyományos megható ceremónia lesz, úgy gondolom.

Ella elutasítóan legyint.

– Lári-fári – mondja. – Terhesen esküdni nem nagy dolog.

– Te tényleg azt mondtad „lári-fári”? – kérdezi Caulter nevetve – Hirtelen milyen brit lettél.

Ella rá sem hederített – Ki lesz a koszorúslányod? És a te tanúd? Az esküvőszervező tud segíteni az ülésrenddel is.

Kate sztrippereket akar – mondja Caulter. – Mondtam neki, gondoskodjon róla, hogy kapjon egy privát táncot.

Apám feje rákvörös lett, megköszörülte a torkát. – Van férfi táncos is a Winnipesauilee-tónál?

– Nem akarok táncosokat – mondom, megmosolyogva közben apám próbálkozását, hogy ezt egy komoly beszélgetésként kezelje.

Komolyan, az ötletnek, hogy fennmaradjak este kilenc után, már a gondolata is fárasztó. És ez nem olyan, hogy menjünk, fogdossuk meg pár srác bicepszét.

– Még a nap folyamán elmehetnénk egy vetkőzős bárba – ajánlja fel Ella segítőkészen, egy darab lazacot tartva a villáján. – Tudjátok, az ilyen klubok jó vágyfokozók. Kicsit béna, de néha forró is tud lenni.

– Igazán? – kérdezi apám, szemeit Ellán legeltetve. Ella nevet, karját apám alkarjához érinti, tekintetemmel Caultert keresem.

Caulter hányingert színlel és öklendezni kezd.

– Nincs szükségem afrodiziákumokra, Ella – mondja –, vagy hogy az anyámat hallgassam, ahogy a sztriptíz klubbokról beszél.

– Tudjátok, készült velem egy interjú az egyik női magazinnál a minap, és a riporter azt mondta, hogy bizonyos korú nők körében példaképpé válhatnék, hogy a szexualitás ne tűnjön el az életükből az évek során. Valójában ez egyre jobb lesz. Úgy gondolom, sokkal nyitottabbak az új dolgok kipróbálására és...

– És most fejeztem be a vacsorát – mondja Caulter, miközben leteszi a villáját.

Felhorkantok a nyilvánvaló zavarba jöttének láttán.

Ellát már megszoktam. Ő tényleg Caulter idegeire tud menni, de én így szeretem. Az esküvőszervezőjével kapcsolatban is igaza volt. A tervező egy igazi áldás volt. Könnyedén átvette és megoldotta az összes apró részletet, ami nekem bosszúságot okozott.

– Nem igazán lehet kifogásod ez ellen a beszélgetés ellen, miután, nos, azóta az éjszaka óta – mondja apám, és villájával Caulterre bök.

Ó, Istenem, az apám arról az éjszakáról beszél, amikor rajtakapott minket Caulterrel szex közben. Most rajtam a sor, hogy zavarba jöjjek.

– Nem felejthetnénk el ezt az egészet? – kérdezem.

Caulter rám néz, felhúzza a szemöldökét, önelégült arccal „akasztják a hóhért” fejet vág, ezt megérdemeltem.

– Nos, örülök, hogy te és Caulter aktív nemi életet éltek a terhesség alatt is – mondja Ella. – Ez nagyon fontos.

Mellettem Caulter kortyol a borából, csak hogy leplezze a tényt, hogy kibaszottul nevetségesnek tartja, hogy majd’ felrobban a fejem. Itt ülök totál józanul és teljesen megsemmisülve. Elég szar, hogy összetörtük az ágyat és mindenki ránk nyitott, de miért kell folyton felemlegetni?

– Oké, oké – mondja Caulter feltett kezekkel. – Kate és az én szexuális életem hivatalosan is ki van tiltva a vacsorabeszélgetések közül. Következő téma?

– Ez nem olyan, mintha szexuális segédeszközökről beszélgetnénk az asztalnál – mondja Ella. – Tényleg, ne legyél már ilyen prűd, Caulter.

8. fejezet
CAULTER

Kiderült, végül mégis csak szerveztek legénybúcsút és leánybúcsút is, Ella biztatására, tuti.

– Jobban jársz, te seggfej, ha nem Vegasba viszel, vagy valami ilyesmi – mondom, miközben egy limuzin hátsó ülésére mászok be.

A barátaim – a tanúm, három vőfély és még pár srác Bostonból – vágódnak be mellém, söröznek, hangoskodnak és egyre bosszantóbbak.

– Mit gondolsz, hát rajzolom én a pénzt? – kérdezi Bryan, a tanúm. Akkor találkoztam vele, mikor hátizsákkal jártam be Borneót, tavaly költözött Bostonba, hogy egy nonprofit szervezetnél dolgozzon. – Nem viszünk Vegasba, ember.

– Sztriptíz bár – kiáltja az egyik vőfélyem, Joe, és legbelül fellélegzem. Az az izgalom, amikor kamaszként belépsz egy bárba vagy sztriptíz klubba, felnőtt korodra alábbhagy.

Soha nem gondoltam volna, hogy ezt mondom, de a cicik bámulása egy idő után unalmassá válik, különösen mióta Kate elkényeztet ilyen téren.

– Van jobb dolog is a ciciknél – mondja Bryan.

– Semmi nincs jobb, mint a mellek – kiabálja Joe, részeg hangja harsog a limóban.

– Francba, Joe, hallottál már a hangerő szabályozóról – könyökli le Scott. – Egyik fülemre megsüketültem, és még mindig téged hallak.

– Mi jobb a melleknél? – kérdezem félve.

– A rövidezés – ordítja Joe.

Bryan benyúl a limó frigójába és elővesz két üveget.

– Edward Fortyhands jobb, mint a felesek – mondja nevetve.

Mielőtt tiltakozhatnék, az üvegeket a kezemhez szigetelőszalagozzák és kántálni kezdik: idd, idd, idd. Meghúzom az egyik üveget és majdnem öklendezem.

– Istenem, hogy tudják ezt a szart meginni?

– Nem tudom, haver – mondja Ken. – De meg kell innod, mielőtt Bostonba érünk. Ezek a negyvenes pasik nem fognak magukban inni.

– Bostonba fogunk menni, táncosnődet nézni? – kérdezem meg félve.

– Nem, öcsém. Az apósodtól pálya melletti jegyeket kaptunk a Celtics-re – mondja Bryan.

– Pálya mellé – visszhangozza Joe hangosan, s közben az öklével a levegőbe bokszol. – Igen!

– Komolyan? – kérdezem s közben az egyik kezemben lévő üvegből még egy kis malátalevet öntök a számba. Pálya mellé szóló Celtics jegyek. A szenátor komolyan próbálkozik. 1-0 a javára.

– Igyál, haver!

Így én iszom, habár ez a pia valószínűleg a legpocsékabb lötty, amit valaha ittam.

Teljesen leizzadok és kissé homályosan is látok, mire Bostonba érünk, mert akkorra mindkét üveget kiittam.

Előhúzom a mobilomat, hogy egy részeg sms-t küldjek neki.

VN RJTD BUGY?

Néhány perccel később válaszol is.

LOL. ELÁZTÁL?

Már írom is a választ. Igent akarok írni, ehelyett IGFFD sikerült, mert Joe megkaparintja a telómat.

– Te sms-ezel a nejeddel a saját legénybúcsúdon? – ordítja.

Elkapom a telefont – Kussolsz, seggfej. Ő terhes.

– Papucs, ó, de papucs – mondja valaki, ostorcsattogás hangját imitálva. – Nem lehet nálad a mobilod a legénybúcsúdon, ez szabály.

– Bizony – mondják mindannyian. – Ezt most elkobozzuk.

Tiltakozom, de a készülék eltűnik, mígnem esélyt kapok, hogy Joe-t lecsapjam és visszaszerzem.

Szóval papucs vagyok. És akkor mi van?

Kate terhes. Mi van, ha valami vészhelyzet van?

A meccs első negyedének végére a jókedvem teljesen elmúlik, írok újra Kate-nek, de nem válaszol.

Valószínű túlságosan lefoglalja a bankók bedugdosása a táncosnő tangájába, mert tuti, hogy nő, mondjon bármit is Libby és Bailey.

Végignézek a barátaimon, akik részegen, a mezükben, a zöld habszivacs ujjukkal lemondón legyintenek az ég felé és hangosan kántálják: „Mi lesz már! Bíró, hova tetted a szemedet? Halál a bíróra!”

Bárki bármit is mond, határozottan mi vagyunk a legkellemetlenebb rajongótábor, mert ez egy totálisan őrült este.

Nem is figyelek rá, hogy ki van körülöttem, amíg egy lány ide nem sétál és leül mellém, előrehajol, hogy beszélgessünk s közben a gondosan manikűrözött rózsaszín körmét a combomra csúsztatja.

– Caulter Sterling – mondja.

Felé fordulok, hogy szemügyre vegyem, homályosan rémlik az arca, de a nevére nem emlékszem.

Még anno Malibuban randizgattunk, mielőtt Brightonban kötöttem ki. Vagyis... az, hogy randiztunk, nem a legmegfelelőbb szó arra, amit csináltunk. Nem sok időt töltöttünk a hálószobán kívül.

Ugyanúgy néz ki, mint akkor, kivéve, hogy mindene megnagyobbodott – nagyobb cicik, nagyobb ajkak és hosszabb haj.

Ő is a Los Angeles-i plasztikai sebészet áldozata lett, de ezt nem feltétlenül kellene folytatnia.

– A kezed a lábamon van – mondom.

Nevetve előrehajol, és lentebb csúsztatja.

– Debra Atwood – mondja. – Nem mondod, hogy a nevemre sem emlékszel.

Vállat vonok, megfogom a kezét és visszateszem az ölébe. – Ne vedd sértésnek.

– Mindazok után, amiken közösen átmentünk, Caulter? – kérdezi, és lebiggyeszti az ajkait. – Remélem, legalább erre emlékszel.

Te jó Isten, hogy én hogy gyűlölöm ezt a kamu duzzogósdit.

Nem válaszolok, visszatérek a folyamatban lévő meccshez.

Debra mindig is ragaszkodó volt, habár sosem voltunk egy pár.

Miután eljöttem Brightonba, még hónapokig kaptam szerelmes üzeneteket és csomagokat, mire leesett neki, hogy engem kurvára nem érdekel.

Mindig is vibrált közöttünk a levegő, ez tény, és ha ő valahol felbukkan, elfog az aggodalom, hogy újra az őrült rajongómmá válik.

– Egy ideig figyelemmel követtem a veled kapcsolatos híreket – mondja –, amíg le nem léptél Délkelet-Ázsiába, és én elkezdtem randizni egy Wall Street-i sráccal. Össze is akartunk házasodni. Megpróbáltam felvenni veled a kapcsolatot, mikor eljegyeztük egymást, hogy engedélyt kérjek hozzá tőled. De nem sikerült, így lefújtam az esküvőt.

– Az engedélyemet? – kérdezem. – Mi a francnak kellett volna hozzá az én engedélyem?

– Ó, de édes vagy – mondja. – Az, hogy nem fogtál vissza és hagytad, hogy bontogassam a szárnyaimat és repüljek, adott nekem némi teret.

Oké, ez a csaj teljesen elmebeteg.

– Szóval, mikor leszel újra Malibuban? – kérdezi.

– Soha – felelem röviden.

Vajon gyógyszeres kezelés alatt áll? Vagy épp most szabadult ki egy elmegyógyintézetből?

– Ő a barátom, Amber – mondja, egy lány felé int, aki szinte a tükörképe, szőke és harsány, a sminkje akár egy őrülté.

Közel hajol hozzám, emlékeztetve arra, hogy mindig is szerette mindkét nemet.

– Amber és én itt vagyunk a hotelban, ha játszani szeretnél.

– Meg fogok nősülni – mondom túlkiabálva a csődület zaját –, ez a legénybúcsúm.

Oké, most már figyelmeztető szirénák szólalnak meg a fejemben – Pszichoveszély! Pszichoveszély!

Elfordulok tőle, figyelmemet a játékra fordítom, de ez őt nem érdekli, visszateszi a kezét a combomra...

– Nos, ha szeretnéd megünnepelni az utolsó estédet, mint facér férfi, mi segíthetünk benne, hogy összejöjjön.

Felhívás édeshármasra. A régi Caulter Sterling ebben a percben hagyná az egész meccset, karon ragadná mindkét kis ribit – bolond vagy sem –, és már a limóban dugná őket.

Nem mintha nem csináltam volna már hármasban.

A probléma az, hogy nem vagyok többé az a fickó.

Teljesen visszautasítom, elveszem a kezét a lábamról és visszadobom az ölébe, az este folyamán immár másodszorra.

– Kétlem, hogy a terhes menyasszonyomnak tetszene ez az ötlet – mondom, miközben felállok és a társaság végére sétálok. Joe-t a helyemre küldöm, és a két csajszi csúnyán néz rám a tömegben.

Totál pszichopaták.

9. fejezet
KATE

– Te jó ég, skacok, ti tényleg chippendale táncosokat hívtatok? – kérdezem, ahogy kopognak az ajtón. Bailey rendezte a lánybúcsúmat egy a tóparti házhoz közeli hotel lakosztályába, de fogalmam sincs, mire készülnek.

– Nem is tudom – feleli Bailey élénken. – Majd meglátjuk!

– Bízz bennem, édesem – szól Libby megpaskolva a lábamat. – Az utolsó dolog, amit látni szeretnék, hogy olajozott testű, barnító krémezett pasik rázzák a virslijüket az arcom előtt.

– Fúj. – Már a virsli gondolatától is hányingerem van.

– Ha te mondod – így Libby.

A margaritán és gyümölcsös koktélon felbuzdult barátnőim hangos visítás közepette nyitnak ajtót egy táskahalmot cipelő nőnek.

– Ez nem egy sztriptíztáncos – kiáltja Baily.

Többen a koszorúslányok közül vele hőbörögnek.

– Úgy volt, hogy chippendale fiúk jönnek – nyafogja Janet.

– Valami sokkal jobb van nálam – mondja a nő, és felmutat egy vibrátort. – Szexjátékok.

– Ó, szeretem a szexjáték bulikat – visongja barátnőm, Amanda. – Anyucinak kell egy új vibrátor.

– Én még sosem voltam szexjáték partin – szólok, mivel gyakorlatilag szűznek érzem magam, miközben a lányok széket ragadnak, majd a nő köré ülnek, aki ezt követően bemutatkozik és katalógusokat oszt szét.

– Még nem voltál szexjátékos bulin? – kérdezi Libby. – Ez szörnyű! De komolyan. Jobban tennéd, ha előre bespájzolnál pár cuccot a nászutadra, csajszi.

Nemsokára a szoba kuncogással telik meg, miután a nő, „Linda a Szexjáték Istennő"-ként mutatkozik be. Mielőtt felfognám, már velük együtt nevetek egy játék közben, amit ő csak Kamuzz Orgazmust Bingónak nevez. Ez ugyanolyan, mint a megszokott fajta, csak számok helyett anális gyöngysor, dildó, bilincs, seggdugó és síkosító van, és a hagyományos kifejezések bekiabálása helyett a nyertesnek orgazmust kell színlelnie.

Mikor Libby hangosan kiabál, és kezét az égbe emelve integet, Linda a Szexistennő leállítja.

– A legjobb orgazmusodat kell hallanunk!

Libby megköszörüli a torkát, a pillantásában látszik, hogy élvezi, hogy a figyelem középpontjába került, majd becsukja a szemét és a világ legnevetségesebb, égbekiáltóan műorgazmusát produkálja, amit még egy pornósztár is megirigyelne. Mikor befejezi, a csapat egy helyeslő visongásban tör ki, amit egy kuncogáshullám követ.

– Basszus – mormogja April az orra alatt. – Asszem beléd estem.

– Libby egy szerencsés lány! – kurjantja Janet.

Még három kört lejátszunk, mielőtt Linda, a Szexjátékok Istennője sikeresen bemelegítettnek nyilvánít minket, és rátérhetünk magukra a játékokra. A következő két órában az összes elképzelhető eszköz mintáit körbeadjuk, köztük olyanokat, amiknek a létezéséről sem tudtam.

– Ez tényleg az, amire gondolok? – kérdem egy kerek valamit feltartva, aminek a végén egy kerek szájra hasonlító lyuk van.

– Arra az esetre, ha már rosszul vagy a furulyázástól – harsogja Bailey.

A szemöldökeim barázdát vájnak a homlokomra, majd továbbadom a mellettem ülő Andreának.

– Hát, az nem valószínű – válaszolom, és magam elé képzelem Caultert, ahogy a farka a nyelvemnek feszül, kezem pedig hatalmas pénisze tövére fonódik.

Hogy ráunjak Caulter farkára a számban? Kötve hiszem.

Többen huhognak.

– Caulternek méretes lehet – szól Janet.

– Én nem szeretem, ha nagy – mereng April, és az egyik koszorúslány belekönyököl az oldalába.

– Mégis, mi a baj veled?! – kérdi Andrea.

– De hiszen így van! A mondás is úgy tartja, hogy nem a méret a lényeg, nincs igazam?

– Ez az, amit a kisfaszú pasiknak mond az ember – szól közbe Hailey.

– Nem, esküszöm, én tökéletesen boldog vagyok a kicsivel – állítja April.

– Akkor neked az exbarátommal, Greggel kéne kefélned mondja Hailey. – Ő határozottan a megfelelő méret lenne számodra.

– Hölgyek – avatkozik közbe Linda a Szexjáték Istennő –, a következő szett az anális kényeztetéshez járul hozzá.

– Anális kényeztetés – ismétli April, az arca lángvörösbe fordul –, semmi sem mehet a seggem közelébe, köszönöm szépen.

– Én imádom fenékbe – szólal meg Andrea –, komolyan, ha még nem próbáltad, nem is tudod, miről maradsz le.

– Igaza van – mondja Janet, miközben úgy fürkész egy rózsaszín popsi dugót, mintha az egy gyémánt lenne. – Sokkal intenzívebb lesz tőle minden.

– Én is szeretem – vetem közbe finoman.

– Akkor ezt muszáj megvenned – mondja Andrea, és egy vibráló seggdugót nyújt át, másik kezében egy koktéllal egyensúlyozva.

– De hát te terhes vagy! – ellenzi April hamuszürke arccal.

– És? – veti ellen Janet –, mi állandóan ezt csináltuk a harmadik trimeszter alatt az előző terhességemnél. Jason szerint jobb a babának.

– Hogy jobb a babának? – mondja Bailey hangosan felhorkantva. – Aha, szerintem meg Jason csak a fenekedbe akarta betenni a lompost.

– Nem, esküszöm! – köti az ebet a karóhoz Janet. – Mert így nem a méhnyakat böködi.

– Pfft – Bailey kiköpi az italát. – Én biztos vagyok benne, hogy a normál szex is szabad terhesség alatt.

– De a méhnyakas dologban igaza van. Legalábbis ezt állítja Caulter is – teszem hozzá, és nevetek.

– Én veszek egy rózsaszín dugaszt – mondja Libby Baileyre kacsintva.

– Hogy én milyen szerencsés lány vagyok ma este – mondja Bailey kacagva, aztán rám néz. – Caulter mit csinál a legénybúcsúján?

Vállat vonok.

– Fogalmam sincs. Valószínűleg egy sztripper melleihez dörgölőzik épp most. Az előbb írt SMS-t, hogy szeret – mondom felemelve a telefonom az „ámuldozó” hangok kakofóniája közepette.

– Ki gondolta volna, hogy Caulter Sterling ilyen odaadó vőlegény lesz? – kérdi Sarah.

Nevetek. Sarah volt Brightonban a szobatársam. Ő úgy emlékszik Caulterre, amilyen a Brighton Academybe érkezésekor volt – az állandóan lázadó fiú, aki mindenre haragszik és szorgosan igyekszik bekerülni bármelyik dögös csaj lábai közé, aki felajánlkozik neki. Ami gyakran megesett. – A maga módján odaadó – válaszolom.

Az ő módszerébe még most is beletartozik, hogy eldugja a bugyimat, Hercegnőnek nevez, miközben rám mászik, és olyan keményen megdug, hogy összetörik az ágy apám házában.

Gondolom, ez tekinthető odaadásnak. Igaz?

– Lefogadom holnap sztripper-csillámba borítva jön haza, egy nem tervezett tetoválással koronázva – jegyzem meg.

– Ha már csillám – szólal fel Linda a Szexjáték Istennő –, itt a ti saját, ehető testcsillámporotok.

– Csillám – ismétli Libby. – Megvettél. Kilóra.

Egy sötétben foszforeszkáló seggdugóval, három különböző ízű síkosítóval, egy dildóval, egy vibrátorral és egy bilinccsel később felkészültnek nyilvánítom magam a nászutamra.

De természetesen csak azután, hogy „váltófutást” játszunk, pontosabban egy hatalmas dildót adunk át a mellettünk állónak, persze kéz nélkül.

Valahogy sikerül egészen este tízig fennmaradnom, mielőtt álmosan a lakosztály egyik ágyába kúsznék, a barátaim nevetésétől kísérve.

És egészen másnap reggel tízig alszom, ami egy kibaszott szünidei csoda. Még csak nem is kell vagy százszor felkelnem az éjjel pisilni!

Egészen addig nem nézem meg a mobilom, míg lábujjhegyen el nem tipegek a másnapos, hortyogó koszorúslányaim mellett a mosdóig, megmosom a fogamat, majd visszaosonok az ágyhoz.

Nem ismerem fel az üzenethez tartozó telefonszámot. Csak egy link egy pletykalaphoz, és egy üzenet, ami megismétli a cikk címsorát.

Te jószagú. Ez csak nem az egykori rosszfiú, a házasulandó félben lévő Caulter Sterling, karjaiban egy nagyon dögös nővel, aki nagyon nem a menyasszonya? Úgy tűnik jól összemelegedtek tegnap éjjel a Celtics mérkőzés alatt. Egy leopárd ki tud bújni a bőréből?

Vagy egy rosszfiú örökre rosszfiú marad? Olvasói
kommentek alább.

Elolvasom a kommenteket, a szívem egészen összeszorul, hiába tudom, nem kéne. Az olvasók túlnyomórészt biztosak benne, hogy Caulter Sterling még mindig rosszfiú.

10. fejezet
CAULTER

Lüktet a fejem, ahogy a limuzin visszahoz a tóparti házhoz, pedig nem is ütöttem ki magam tegnap éjjel. Túl öreg vagyok már a söriváshoz, gondolom a fejemet rázva. A pokolba is, még tinédzserként sem ittam ezt a szart.

Küldök egy üzenetet Kate-nek, ma reggel már harmadjára. Egyikre se válaszolt még, rá nem jellemző módon.

Későig fennmaradtál? Remélem kaptál egy öltáncot. De ha mégsem, én szívesen adok egyet... úgy öt percen belül.

Ha nem volnék egyértelmű. Be akarom nyomni a farkamat az arcodba.

Épp a ház felé sétálok, amikor pittyen a telefonom, jön egy üzenet Bryantől.

Haver. Ne akadj ki, de te és a tyúk a meccsről fenn vagytok a neten.

Baszki. Legörgetek a telefon kijelzőjén, átfutom a pletykaoldalakat. A fotó rólam és Debráról, az Őrültről és a barátnőjéről, akinek nem jut eszembe a neve, mindenhova ki van plakátolva. Az Őrült tyúk felém hajol, nevet, keze a combomon.

Ez nem néz ki túl jól.

A fenébe.

Pontosan ez hiányzott közvetlenül az esküvőm előtt. Épp mikor a terhes menyasszonyomnak már így is kétségei vannak afelől, hogy kész vagyok-e megállapodni.

– Kate hazajött már a leánybúcsújáról? – kérdem Ellát, aki bent áll és az esküvőszervezővel beszél a fogadás részleteiről.

– Szunyókál a vendégházban, azt hiszem – mondja Ella. Ahogy visszamegy az esküvőszervezőhöz, egy megkönnyebbült sóhaj szakad fel belőlem. Legalább a kép még nem terjedt szét a köztudatban.

Aztán Ella megfordul.

– Ó, és Caulter?

– Mi az?

Aggódó arckifejezéssel sétál felém, majd megfogja a karomat, és gyengéd hangon megszólal.

– Mindenhol ott van az interneten – mondja.

– Mi? – kérdezem, bár pontosan tudom, miről beszél.

– Te meg az a két lány, tegnap este. – Ella csalódottan néz rám.

– Ugye csak szórakozol? – kérdem mereven. Csalódott tekintete nehezen érint, mintha a lelke mélyén ezt várta volna tőlem. – Tényleg azt hiszed, hogy megcsaltam Kate-et két tyúkkal tegnap, egy baseball meccsen?

– Azt tudom, hogy a pasik kiborulnak az esküvőjük előtt – válaszolja Ella ridegen.

– Meglep, hogy egyáltalán ráncolni tudod a szemöldöködet, anyu – mondom szarkasztikusan –, mikor telepumpáltad a homlokodat kollagénnel.

– Nem az teszi merevvé az arcodat – feleli. – Mellesleg, az utóbbi időben nem csináltam vele semmit. Már méltósággal viselem az öregedést. De ne próbálj témát váltani. Mihez kezdesz Kate-tel?

– Hogy érted? – kérdezem. – Nem történt semmi. Tényleg azt hiszed, hogy ekkora idióta vagyok? Hogy összejönnék két festett szőke lotyóval egy legénybúcsún, mikor a terhes menyasszonyommal épp összeházasodni készülünk?

Ella tekintete többet mond minden szónál. – Nem számít, hogy mit tettél vagy nem tettél – közli. – A kép olyan...

Nem hagyok neki lehetőséget válaszolni. – Mint amit kiragadtak a környezetéből?

Nem látom értelmét megjegyeznem, hogy annak ellenére, hogy figyelmeztettem Joe-t az Őrült tyúkkal kapcsolatban, ő mindkettejükkel szobára ment. Mondjuk, Joe sosem törődött a veszéllyel. Ő egyike azoknak a barátoknak, akit már olyan régóta ismerek, hogy csak vállat vonok a bohóckodása láttán.

Ella csettint a nyelvével. – Ez nem tűnik helyénvalónak – szól. – A PR menedzserem benyújthat egy keresetet. Csökkentenünk kéne az okozott kárt.

– Erre semmi szükség – válaszolom, már leplezetlen ingerültséggel. – Mivel nem csináltam semmit. Valaki kiragadott egy félreérthető képet, és kirakta egy blogra. Ez csak egy hülye pletykaoldal.

– Nem csak egyről van szó, Caulter – ellenkezik Ella –, hanem számtalanról. Megint rivaldafénybe kerültetek, és ezt te is tudod. Kate apjának és nekem, meg neked is megvan a magunk története a médiában – és most még ez is –, számolnod kell a közérdeklődéssel az esküvő felé.

– Nem akarok most erről beszélni – makacskodom. – Kate is látta a blogokat?

Ella óvatosan néz rám. – Én nem mondtam el neki – mondja.

– De látta?

– Gondolom – feleli. – Nem akart beszélni. Azt mondta, hogy ledől egy kicsit.

Francba.

Nos, az biztos, hogy Kate már ismer annyira, hogy tudja, nem csalnám meg. Úgy értem, miért jönne hozzám, ha nem bízik bennem?

De Kate nincs a vendégházban. Mikor visszaballagok a főházhoz, hogy rákérdezzek Rose-nál, ő Kate anyjának sírjához irányít engem. – Tudod, néha kimegy oda – magyarázza. – Egy olyan monumentális dolog előtt, mint egy esküvő, beszélni akar vele.

– Valószínűleg ezért nem válaszol a telefonjára – nyugtatgatom magamat, hogy egy olyan buta dolog, mint egy félreértelmezett fénykép nem állhat közénk, de nem tudom biztosan meggyőzni magamat.

Aztán eszembe jut az utolsó eset, amikor valami felkerült az internetre – a Brighton Bingó kártya, és összeszorul a mellkasom.

Rose elém tol egy friss szelet kenyeret. – Vidd ezt el a Szenátornak – mondja. – Kinn van a teraszon.

A tekintete nem hagy helyet vitának.

– Igen, Hölgyem – válaszolom, mire ő rám cicceg.

– Ne feleselj nekem – figyelmeztet. De van egy villanás a szemében és leállítja magát, majd kezét az enyémre helyezi. – Nem hinném, hogy Katherine hitelt adna pletykákra és szóbeszédre.

Fenébe. Rose tudja?

Kate beszélhetett neki róla.

Ez nem valami bíztató. Sőt rosszabb, mint gondoltam, ha még Rose-nak is elmondta. Olyasmibe avatja be Rose-t, ami aggasztja, nem ami szórakoztatja.

Úgy érzem magam, mint aki a kivégzőosztag elé vonul, ahogy a teraszon közelítek a Szenátor felé. A hideg ellenére egy szál nadrágban és galléros ingben áll, elgondolkodó arckifejezéssel bámulja a gyepet szivarozás közben.

– Rose kért meg, hogy ezt hozzam ki Önnek – szólalok meg, és odaadom neki a tányért.

– Azóta süt ilyen kenyeret, mióta nekem dolgozik – teszi hozzá, felemelve egy darabot. Leteszem a tányért a tornácon álló asztalra, és csak feszengek ott egy másodpercig.

– Elég jó kenyér – jegyzem meg bénán.

Nagyszerű. Most itt kinn beszélgetek péktermékekről a Szenátorral, mikor valójában Kate-nek szeretném elmondani, hogy az a fotó semmit sem jelentett.

– Nem én voltam a világ legjobb apukája Katherine édesanyja halála után – szólal meg, még mindig egyenesen előre nézve. – Én – nos, úgy hiszem, már túl késő Katherine-nek és nekem, de igyekszem jobb apának lenni.

Megköszörülöm a torkomat. Komolyan kínos, hogy Kate apja nekem könnyít a lelkén. – Még mindig van ideje, biztos vagyok benne.

– Viszont előttetek az egész élet ott áll – mondja. – Szóval, ne cseszd el.

Égnek áll a hátamon a szőr az utalástól, hogy az apaságot – és a kapcsolatomat Kate-tel – máris elcseszem. – Nem vagyok annyira hülye, hogy elbasszam a számomra fontos dolgokat az életemben, Szenátor – válaszolom velősen.

A többit kimondatlanul hagyom.

Nem úgy, mint maga.

11. fejezet
KATE

Édesanyám sírja előtt állok a csípős decemberi levegőben, téli kabátom szorosan körém simul. Itt még nem borítja hó a talajt, de a föld már fagyos, a levelek ropognak a talpam alatt, ahogy előre-hátra dülöngélek, igyekezvén melegen maradni.

Ki kellett jussak a házból. Mikor visszaértem a lánybúcsúról, Ella akkorra már látta a pletyka oldalakat Caulter képeivel teletűzdelve, és „kárcsökkentésről” és kereset benyújtásáról beszélt. A kárcsökkentés szükségessége az utolsó dolog, amire az esküvőm előtt gondolni akarok.

Természetesen Caulter nem csinált semmit azokkal a lányokkal, mondtam Ellának egy hanyag vállvonás kíséretében. – Hát persze, hogy nem, édesem – válaszolta. De mégis láttam a kérdést a szemében, amitől összeszorult a szívem.

A kis gúnyos hang a fejemben segítőkészen javasolta, Egy rosszfiú örökre rosszfiú marad.

Bassza meg a hang. Ismerem Caultert.

Igaz?

Azért jöttem ide, hogy kimozduljak. És hogy lássam édesanyámat az esküvő előtt. Szükségem van az áldására, még ha tudom, hogy most nem is kaphatom meg.

De még itt állva is betolakodnak az ideges gondolatok.

– Negyvennyolc órán belül férjhez megyek, anyu – mondom.

Legalábbis remélem.

– Caulterhez. Kedvelnéd őt. Ő... nos, azelőtt éretlen és fékezhetetlen volt, és...

Volt.

Múlt időben.

Nagyon remélem, hogy múlt időben.

Nagyon remélem, azoknak a napoknak, amikor minden este más lányt fektetett meg, már vége.

A rosszfiúk tényleg megváltozhatnak?

Megköszörülöm a torkom, elhessegetve a kéretlen gondolatokat. Ezek bolond gondolatok. Teljességgel nevetségesek.

Caulter az Caulter. Ő már határozottan nem az a felelőtlen fiú, mint aki korábban volt. Jó ember. Tudom, hogy az.

A rosszfiúk jó emberekké válhatnak.

– Igazán kedvelnéd, anyu – szólalok meg. – Imádnád őt. Olyan boldoggá tesz.

Tényleg boldoggá tesz. És azok a fényképek teljes mértékben félrevezetőek. Ebben bizonyos vagyok.

– És hat héten belül anya leszek – mondom neki. – Egy kicsit ki is vagyok borulva. Nem vagyok benne biztos, hogy készen állok erre, anyu. Caulter határozottan halálra van rémülve. De látnod kéne, babakezelési órákat vesz és könyveket olvas, és minden apróság miatt hívja a nőgyógyászt. Nagyszerű apa lesz. Azt kívánom, bárcsak itt lennél, hogy láthasd.

Hirtelen elárasztanak az érzelmek, amiket már nem tudok visszatartani, és még azelőtt letörlöm a könnyeimet, mielőtt még lefolyhatnának az arcomon.

– Azt kívánom, bárcsak láthatna most – Caulter hátulról jövő hangjára ugrok egyet, majd megpördülök, hogy szembe nézhessek vele, szívem vadul dobog a mellkasomban.

– Te meg mit keresel itt? – kérdezem. A hangomnak éle van, kicsit keményebben jön ki, mint szándékomban állt.

Caulter szégyenlősen néz rám, keze a zsebében. – Nem vetted fel a telefont – mondja.

– A kocsiban hagytam. Felrobban a sok közösségi oldalról érkező értesítéstől.

– Te is tudod, hogy nem történt semmi – válaszolja. – Az a kép... a csaj... ő olyasvalaki, akit még gimis koromból ismertem. A barátnőjével rám mozdultak.

Megemelkedik a szemöldököm. – Ez a magyarázat nem sokat segít – jegyzem meg.

– Egy édeshármast utasítottam vissza – szól Caulter.

Elkerekednek a szemeim. – Nos, milyen nemes tőled!

– Tudod jól, hogy soha nem kockáztatnék veled kapcsolatban semmit ilyen ostoba dologgal – mondja Caulter. Igaz? Úgy értem, főleg nem azzal a két kicseszett kígyóval.

A másik szemöldököm is felível. – És ha kevésbé kígyószerű lányok lettek volna?

– Mármint, úgy értem, ha akartál volna egy édeshármast velem és egy csajjal, akit te választasz.

Félbehagyja, mivel keményen karba vágom. – Fejezd be.

– Csak viccelek! – mondja. Majd: – Nem viccelek, persze, csak ha tényleg ezt szeretnéd.

Hátralépek, a karomat keresztbe kulcsolom a pocakom tetején. – Most, hogy így jobban belegondolok, a valószínűsége annak, hogy belefussak az egyik régi egyéjszakás kalandodba elég nagy, tekintetbe véve a te.

– A pajzán múltamat – szakít félbe Caulter.

– Múltadat – folytatom. – De muszáj volt ennek a pálya mellett, a Celtics mérkőzésen, a legénybúcsúd éjszakáján, éppen az esküvő előtt történnie?

– Nem tehetek róla, ha a hölgyek rám vetik magukat – feleli Caulter, a tenyerét ártatlan ábrázattal tartva fel.

Hunyorítva nézek rá. – Élni akarsz, hogy kihúzd az esküvőig, nem igaz?

Caulter közelebb lép, és magához húz engem. – Sosem lennék akkora barom, hogy megcsaljalak – mondja. – Soha. Amikor azt mondom, hogy tudom mim van itt veled – és a babánkkal –, akkor azt tudom. Te vagy a mindenem. Soha nem tennék olyat, ami ezen változtatna, és határozottan sohasem tennék semmit, amivel megbántanálak.

Összevont szemöldökkel tekintek fel rá, mintha mérges lennék, és ő betűri egy tincsemet a fülem mögé, az ujja végigsimít az arcomon, amíg az ajkamhoz nem ér. Gyengéden cirógatja az ajkamat, és a hő végighullámzik rajtam.

Leküzdöm a késztetést, hogy a szám közé kapjam az ujját.

– Veled tervezek maradni, amíg öregek és őszek nem leszünk, Hercegnő – szól Caulter. – Nem megyek sehová, és ez egy tény. Szóval jobb, ha hozzászoksz ehhez a gondolathoz. Mert amikor majd nyolcvanévesen üldözlek téged fel-alá a botommal a kezemben...

– Miért üldöznél fel-alá egy bottal? – kérdem.

– A botot a lábam között értettem – feleli Caulter a szemöldökét táncoltatva.

Elfojtok egy horkantást. – Ez egy elég undorító kép, köszönöm szépen – jegyzem meg. – Nem hiányzik, hogy a te öreg, ráncos botodon mélázzak.

– Borzalmas dolog ilyet mondanod – válaszolja Caulter. – Én még akkor is szeretni fogom a vaginádat, mikor olyan aszott lesz, mint egy mazsola. Jobban belegondolva, ez rohadt költői. Bele is teszem majd az esküvő! fogadalmamba.

– Ha beteszed a fogadalmadba, konkrétan megöllek, Isten engem úgy segéljen.

– Nem ölhetsz meg – ellenkezik Caulter. – Kibaszottul szeretsz engem, Hercegnő.

– Ettől még pöcs vagy.

– Ezek szerint rendben vagyunk? – kérdi Caulter.

– Rendben vagyunk – erősítem meg.

– Akkor ez azt jelenti, hogy megdönthetlek az út szélén hazafelé menet?

– Ne kísértsd a szerencsédet.

12. fejezet
CAULTER

– Miért van a táskám összepakolva? – kérdezi Kate, az ottalvós táskát nézve az ágyon. – Kipakoltam, mikor visszaértem.

– Mert elviszlek téged ma este valahova – válaszolom.

– A Celtics meccses fiaskót igyekszel kompenzálni? – kérdi.

– Szóval most már fiaskó? – heccelem. – Ella már rajta van az ügyön. A PR menedzsere be fog nyújtani egy keresetet, és Joe máris nyilvánosan kijelentette, hogy ő feküdt össze a két csajjal.

Kate oldalra biccenti a fejét és rám emeli a tekintetét – Igazán? – kérdezi. – Mocskos pillanatok az egyik exeddel?

Nevetek. – Igazán. Joe több mint boldog, hogy ez köztudomásúvá vált – mondom. – És figyelmeztettem Joe-t, hogy a csaj dilis. És sosem voltam vele. Pusztán csak egy kufirc volt, mielőtt még a Brightonba jöttem. És nem is olyan hosszú ideig.

Kihagyom azt a részt, hogy az Őrült tyúk évekig a megszállottam volt. Nem kell erről Kate-nek tudnia épp az esküvő előtt.

– Fogadok, Joe imádja ezt – teszi hozzá, és forgatja a szemét. – Ettől az emberek végre leszállnak rólunk még a menyegző előtt? Nem gondolod, hogy a paparazzi gondot okoz majd, ugye?

– Nem lesz gond – nyugtatom annak ellenére, hogy ez teljes hazugság. Gondolatban végigfutom anyám összes lagziját – és baszki, a biztonsági intézkedések kicseszetten szorosak voltak, mégis biztosra veszem, hogy volt ott néhány lesifotós – és feljegyzem magamnak, hogy kérdezzek rá Ellánál, hátha egy-két ismerőse segítségével távol tudnánk tartani a hívatlan vendégeket.

Az édeshármasos incidens előtt a kettőnk esküvője nem volt olyan nagy szám. Egészen biztosan nem ideözönlik a paparazzi- féle nagy szám. De most, hogy emlékeztették őket a létezésünkre – meg hogy Ella is ott lesz –, arra számítok, problémás lesz.

– Nem kell lennünk sehol máshol ma este? – kérdezi Kate.

– A próbavacsora holnap este lesz – felelem. – Ma éjjel az enyém vagy.

– Caulter Sterling tulajdona? – kérdi. – Ez egy pokolian elavult elképzelés.

Durván magamhoz rántom, a feneke húsába markolok, és a száját egy mély nyögés hagyja el. – Az enyém vagy, Hercegnő – mondom, az ajkam a füle mellett. – Minden egyes porcikád az enyém.

– Egy barlanglakóhoz megyek hozzá – suttogja. Oldalra dönti a fejét, hogy hozzáférjek a nyakához, beleborzong, ahogy végighúzom rajta az ajkam úgy, hogy a fogaim gyengéden karcolják a bőrét, épp ahogy szereti.

– Tökéletesen igazad van – mondom, az ujjammal a nyakán át a válláig cirógatom. Egy hosszú ujjú lenge felső van rajta, amit én kérdés nélkül leveszek róla.

– Nem úgy volt, hogy megyünk valahova?

– Egy rövid kis kitérő után – felelem, lesimítom a melltartó pántját a válláról, ami a földön landol.

– Csak egy kis rövid? – kérdezi. – Milyen kiábrándító.

Megpördítem, az ujjbegyem végigköveti a háta vonalát, a dereka gödröcskéin keresztül, és lerántom a nadrágját a seggéről.

Semmi bugyi.

Tenyérrel simogatom a meztelen farpofáit. – Ha pimaszkodik velem az én kis feleségem, kénytelen leszek megbüntetni – mondom.

– Menyasszony – válaszolja csintalanul. – Még nem feleség.

– A terhes menyasszonyom bugyi nélkül lófrál fel és alá – morgom.

Kate előredől a tenyerével az ágyra, és a válla felett néz vissza rám. Huncut a pillantása, és így, hogy a nadrágja a földön hever a lábai között, ez a legszexibb dolog, amit valaha láttam. – Tudom mennyire bugyi ellenes vagy.

– Mostanában egyik bugyidat sem égettem el – válaszolom újra a fenekét csapdosva. A tenyerem a seggét dörgöli, mielőtt becsúsztatom az ujjam a lábai közé. Nedves a puncija, az érintésemre a háta ívbe hajlik.

– Csak azért, mert terhes vagyok – feleli érces hangon.

– Ha szeretnéd, tarthatunk egy örömtüzet – mondom a bejáratához nyomulva. – Most hideg van kinn, így tökéletes az alkalom egyhez.

– Nem, hacsak nem akarod, hogy megpörköljem a mogyoróidat a lángon – fenyeget Kate.

Elhúzom az ujjaimat és keményen rácsapok a seggére a kommentért. – Jobban szeretem, ha a pimasz kis szádba teszed őket.

– Ha jó leszel, talán tudok tenni valamit az ügy érdekében.

– Ó én nagyon jó vagyok, Hercegnő – válaszolom. – Térdelj fölém és tedd a puncid az arcomra, és megmutatom, mennyire.

– Pont mint a hálószobámban azon a nyáron – mondja gyengéden, miközben azt teszi, amit mondtam neki. A farkam már az emlékbe is belerándul...

Finoman nyög. Próbál csendes lenni, pedig tudom, hogy fájóan szeretne most sikoltani. Túlságosan tudatában van a vendégek jelenlétének a földszinten, annak a tömegnek, akik a szüleink eljegyzésének megünneplésére gyűltek össze. A gondolatra, hogy bármikor lebukhatunk kibaszottul kemény vagyok, és úgy falom a punciját, mintha ez lenne az utolsó, amit valaha is ehetek, nyelvemmel megpöccintem a csiklóját, majd belemélyesztem. Incselkedek vele.

Kate kezdi elengedni magát, elveszti a gátlásait, ahogy folytatom. Az arcomon lovagol, ujjai a hajamba gabalyodnak. Mikor felnézek rá és látom, hogy kezei a mellét simítják, mellbimbóit az ujjai közé csippenti, feje lehunyt szemmel hátravetve, majdnem eldurranok.

Túl akarom lökni a peremen. Azt akarom, hogy a nevemet sikítsa, hogy ne legyen már képes azzal törődni, hogy rajtakapnak minket. Magamhoz húzom őt, kitárom az ujjaimat a fenekén, és egyik ujjamat a segglyukához nyomom. Egy kisebb kiáltást hallat, és erősebben szorítja magát hozzám.

Tetszik neki.

Erősebben húzom magamhoz, nevetek a nyöszörgésén, amit hiába próbál visszafojtani. Ha bárki meghallana minket...

A fenébe is, ha bárki besétálna ide és meglátná Katherine Harrisont pucér seggel, ahogy a mellei ringatóznak, miközben a mostohabátyját lovagolja, mint valami kibaszott paripát...

Nos, mondjuk azt, hogy botrányos lenne.

– Álmodozol? – kérdi Kate. – Édeshármasról fantáziálsz azokkal a tyúkokkal a meccsről?

Újra rácsapok a fenekére a kommentje miatt. – A szüleink eljegyzési partija jutott eszembe.

– Ettől indulsz be? – kérdezi csúfondáros mosollyal.

– A gondolat, hogy úgy lovagolod az arcomat, beindít – mondom. – Térdelj le és ülj rá az arcomra, de most.

Lefekszem, és ő úgy tesz, ahogy mondtam, fölém térdel és onnan néz le rám a terhes pocakján keresztül, miközben oldalt tenyérrel az ágyra támaszkodik. – Nem félsz, hogy összeprésellek?

– Elég a beszédből, és add a puncidat.

Nem várok rá. Megragadom a hátsóját, lehúzom és beletemetem a fejem a lábai közé. Bekapom a csiklóját, és egy elégedett nyögést hallatok az ő nyöszörgésére válaszul. – Baszki, ezt hiányoltam tegnap éjjel – mondom. – Olyan nedves leszel tőlem.

– Ez jár annak, aki meccsen tyúkokkal flörtöl – ugrat Kate. – Punci megvonás.

– Vár rám egy kis engesztelés – felelem, megragadom a vádliját és kicseszetten bekebelezem őt. A nyelvem felfedezőútra indul, tanulmányozza a bejáratát, és addig cirógatja a csiklóját, míg egyre hangosabban nem nyög. Nemsokára szabálytalanul ring, punciját az arcomhoz szorítja, ahogy lovagol, miközben az ágyon támasztja magát.

Felnézek, és látom, hogy marokra fogja a melleit és úgy csippenti meg a mellbimbót, mint az első alkalomkor.

A jövendőbeli feleségem épp olyan szexi, mint akkor volt.

Az érzékek teljesen magukkal ragadják, én feledékeny meg csak most nyúlok az egyik játékszerért, amit korábban észrevettem az ágyon. Nem is hall engem, amint szabad kezemmel felpattintom a síkosító kupakját, bekenem vele a popsi dugaszt és a szoros kis segglyukához nyomom.

– Baszki, Caulter! – zihálja, szeme szélesre tágul, ahogy én egyre erősebben nyomom, lassan belemélyesztve.

A puncija olyan édes és lucskos, ajkai megizzadtak a gerjedelemtől, hogy amikor elhúzódik és egy pillanatra felemeli a magát a számról, a nedvessége rám csöppen. Állatiasan felmordul, ahogy teljesen belé tolom a dugaszt, arca a rózsaszín dugóhoz hasonlóvá pirul.

– Francba, Caulter – nyögi. Nem sokáig habozik a fejem fölött, mielőtt visszaereszti magát rám, és élvezkedik nyelvemen és azon, ahogy döfködöm a dugóval a fenekét.

Egyre hangosabb és hangosabb nyögései elárulják, hogy már közel van.

De nem fogom hagyni így elmenni.

Leemelem az arcomról, és a tekintetéből tudom – kétségbeesett, frusztrált és fájdalmas –, hogy épp azelőtt álltam le, hogy robbant volna.

– Négykézláb, Hercegnő – rendelem el, a hangom hajthatatlan.

– Azt hittem, a tegnap estét szeretnéd jóvátenni – incselkedik. De pontosan végrehajtja, amit parancsoltam, elém kúszik, négykézlábra helyezkedik, a feneke felém néz, popsijába helyezve a dugóval.

Ezzel a látvánnyal sosem fogok tudni betelni.

– Ó, hidd el jóváteszem – mondom. Felnyúlok a tarkójához és belemarkolok a hajába, kezem finoman lejjebb csúsztatom rajta, míg a végéhez nem érek, és a kezemre tekerem. Meghúzom – nem túl erősen, hiába mondja, hogy ne finomkodjak –, és egy kiáltás szökik ki a száján. Egy pillanat után lazára engedem, de aztán egy mély „igennel” bátorít a folytatásra.

– Mi az engesztelő terved? – kérdezi zihálva. Benyúl a lábai közé a csiklójához, gyors körökben simogatva azt.

– Kezek a földön – felelem. – Akkor nyúlhatsz magadhoz, ha én azt mondom.

– Még mindig olyan rohadt basáskodó és öntelt vagy.

Lassan kihúzom a dugót, mire ő nyöszörög.

– Ez tetszett – nyöszörgi.

– Basáskodó és öntelt? – kérdem, miközben egy óvszert húzok a farkamra és bekenem síkosítóval. Hegyét a szoros segglyukához préselem, egyetértése jeléül mélyről jövően morog, ahogy kezdek belé hatolni. – Nemsoká teljesen kitöltelek.

– Akkora fasz vagy – nevet rám Kate.

Figyelmen kívül hagyom a válaszát, túlságosan lefoglal, hogy belé nyomuljak. – Tedd az ujjaidat a puncidba – mondom neki. – Baszd magad az ujjaiddal. De ne nyúlj a csiklódhoz.

Csendesen emeli a kezét a lábai közé, nem látom, mit csinál. Szoros, nagyon szoros, és elvonja a figyelmem a belé nyomulás, míg tövig benne nem vagyok, golyóim a fenekének szorulnak.

Keze súrolja a golyóimat, ahogy kúrja magát, bátorításokat nyögve – Ez az, bébi – nyögi. – Pont így.

Gyengéden ringok benne, időt hagyva neki a tágulásra, a lökéseim hosszabbra nyúlnak, eközben végig beszélek hozzá. – Jól és nedvesen vagy, Hercegnő?

– Igen – zihálja, izmai szorosodnak a farkam körül. – Még. Kérlek.

Megragadom a csípőjét és keményebben baszom, ahogy követeli még és még. – Ez az, amit akartál? – kérdezem. – Ki akartad, hogy engeszteljelek, rád hajoljak és letérdepeltesselek?

– Igen – leheli.

– Vedd ki az ujjaidat a puncidból, Kate – követelem. – Vedd ki a nedves ujjaidat a puncidból és érintsd meg a melledet.

Nézem, hogy a melléhez nyúl és felnyög. – Mennyire akarod az én kezeimet a melleden, Kate?

– Azt akarom, hogy te érints, a te nyelvedet akarom a bimbómon.

Hallani, hogy az én nyelvemet akarja a mellbimbóján, miközben a farkam a seggében van, majdnem átlök a határon.

– Nyúlj a csiklódhoz, Kate – parancsolom. – Dörzsöld.

Igyekszem kontrollálni, visszafogni magam, nem durván beledöfni, keményen és mélyen kúrni. Be kell hunynom a szemem és egy mély levegőt venni, emlékeztetni magam arra, hogy terhes.

Az én terhes feleségem. Jövendőbeli feleségem. Istenem, ez kibaszott szexi. Fogalma sincs mennyire.

– Úristen, Caulter – nyögi, hangja visszaránt a valóságba. – Olyan közel vagyok.

– Mondd, mitől mennél el, Kate? – kérdem, pedig pontosan tudom, mitől esne át a szakadékon. Megállok, várakozásra kényszerítem.

– Dugj meg, Caulter – mondja, keze dühösen mozdul. – Mélyen magamban akarlak érezni.

– Tedd a kezed a puncidba – felelem, a hangom elszorult.

Alig vagyok képes magam visszatartani attól, hogy belé hatoljak. – Ujjazd magad addig, amíg el nem élvezel. Hallani akarlak sikoltani.

Gyorsabban elmegy, mint számítottam rá, szinte rögtön, amint megmondtam neki, mit tegyen. A nevemet kiálltja, ahogy belé nyomulok, szorosan magamhoz húzom és újra meg újra beledöfök, miközben élvezek.

Egész határozottan kétlem, hogy eljutunk a lakosztályig.

13. fejezet
KATE

– Hogyan tudnálak kiengesztelni? – kérdezi Caulter, miközben karjait körém fonja a fürdőkádban.

A forró víz körülölel, miközben fejemet a mellkasának döntve ülök, szememet lecsukom, míg ő locsolgat engem. Mozdulatai gyengédek, lassúak, keze végigcirógatja testemet.

– Mivel szeretnél újra kárpótolni? – kérdezem, miközben lassan vizet locsol a hajamra, majd óvatosan elkezdi mosni azt. Caulter előtt én soha nem gondoltam volna, hogy a hajmosás ennyire izgató tud lenni.

– Ó, ebben az esetben, ha máris elfelejtetted, nem kellene folytatnunk ezt a beszélgetést.

– Ha a kárpótláson azt érted, amit korábban csináltunk, akkor még mindig nem bocsátottam meg teljesen – mondom.

– Valóban? – kérdezi Caulter, miközben a fejemet masszírozza. – Egy kicsit jobban kellene könyörögnöm a megbocsátásodért?

– Mhmm – morgok, neki dőlve relaxálok, s majdnem elszunyókálok. Arra ébredek, hogy Caulter azt kérdezi éhes vagyok-e.

– Kihagytuk a vacsorát – suttogja. Tudom, hogy jelen esetben ő ételre gondol, de én csak a farkára a számban tudok gondolni.

– Szívesen bekapnék valamit – mondom. A farka ismét nekem feszül, iszonyatosan felizgat, hogy azonnal készen áll rám. Mit is gondoltam, mikor azt hittem, Caulter felszedte azt a két szőke cicababát. Caulter mintha a fejembe látna.

– Szerintem most szexibb vagy, tudod – mondja. – Mint korábban.

– Nem tartottál szexinek eddig? Szája a nyakamra siklik, fogai közé veszi a fülcimpámat válaszul.

– Mindketten tudjuk, hogy kibaszottul dögösnek tartottalak a terhességed előtt is. De most sokkal tüzesebb vagy.

– Nem fogunk eljutni a szállodába, ha így érsz hozzám – mondom.

– Akkor ne menjünk hotelbe.

– Hogy akarjuk elszórakoztatni magunkat itt? – kérdezem.

Tíz perccel később már az ágyban, egy halom párnának dőlve ülök és figyelem, ahogy Caulter sorra pakolja ki a játékszereket a leánybúcsúról.

– Ezekkel fogunk játszani – mondja.

Figyelem, ahogy elővesz egy pár bilincset és az ujjai között forgatja. – Ezek nagyon szórakoztatóak.

– Megvettem, hogy magamhoz láncoljalak – mondom.

– Szerintem most hazudsz – válaszolja Caulter.

Naná, hogy hazudok. Azért vettem, hogy velem használja.

– Valóban hazudok – mondom –, azt akarom, hogy megbilincselj.

Caulter odabilincsel a fejtámlához és mohón végigmér. Teljesen tehetetlen vagyok és teljes mértékben kiszolgáltatott, ami teljesen benedvesít.

– Azt mondtad, éhes vagy, Kate – mondja.

– Hmm-hmm – próbálgatom a korlátjaimat, küzdök ellenük, és maga a küzdelem totál beindít.

Közelebb húzódik hozzám, a meredező férfiasságát a számhoz nyomja és lepillant rám.

– Ezt akarod?

– Istenem – a szavam is elakad, ahogy felnyögök, kinyitom a számat, rá várok.

De ő incselkedik velem, farkának csak a fejét érinti ajkaimhoz, nem többet. Mikor megnyalom a szám szélét, nyelvemen érzem előváladékának sós ízét.

– Elégedett vagy? – kérdezi. Önelégült vigyorral pillant le rám.

– Nem – mondom –, azt akarom, hogy dugd meg a szám. Szárazra akarlak szopni.

– Picsába, Kate – morogja –, nyisd ki a szád.

Ezúttal többet ad és én mohón szopom. A számba löki magát, mozgása gyors, mindezek ellenére én többet akarok.

A csuklóm körüli béklyó teljesen kiszolgáltatottá tesz, de imádom ezt az érzést vele. Felnyögök, mikor többet ad, keményebben szopom, hogy bátorítsam.

– Kate, olyan forró a szád – mondja reszelős hangon –, őrület, amit most csinálsz velem.

Felnyögök, miközben lábaimat összeszorítom. A puncim lüktet, szinte érintésért könyörög. Nyöszörgő hangot adok ki, mire Caulter kiveszi a farkát a számból és az állam alá nyúl.

– Francba. Túl sok volt? Minden oké?

– Nem – mondom –, azt akarom, hogy folytasd.

Egy pillanatra rám néz, mintha próbálná megfejteni, vajon igazat mondok-e, amikor is hátranyúl a lábam közé, hogy a nedvességemet érezze.

– Szóval tetszik neked – mondja.

– Tedd vissza a farkad a számba, és dugj meg – suttogom.

– Te egy nagyon huncut kislány vagy, Katherine Harrison – mondja, megragadja a hajamat és újra a számba tolja magát.

Szám készségesen nyílik, és ezúttal a mozdulatai nem finomak és gyengédek, miközben dug. Vigyáz rá, hogy ne menjen túl mélyre, óvatosan, hogy meg ne fulladjak. Figyelmeztetni akarom, hogy hagyja abba az óvatoskodást, de nem tudom. Ehelyett hagyom, hogy úgy használja a számat, ahogy csak akarja. Meghúzza a hajam, ahogy keményebben baszik, nyögései egyre hangosabbak és hangosabbak, ahogy egyre közelebb kerül a csúcsponthoz. Amikor elélvez, forró nedve a számba ömlik és én az utolsó cseppig lenyelem. Mikor végez, ujját végig futtatja a számon.

– Ezek az ajkak – mondja.

Felnyögök, ahogy a mellkasomra borul, csókkal borítva azt, míg a mellbimbómhoz nem ér, s szívogatni kezdi azt.

Mikor elégedettem nyugtázza nyögdécselésemet, felnéz:

– Le kellene vennünk a bilincset rólad – mondja.

– Igen, kérlek – mondom, miközben ujjait a lábaim közé csúsztatja. Mélyet sóhajtok, édes megváltás a gyötrődés agóniájából.

– A karom kezd kicsit elgémberedni. Egyébként hol a kulcs?

Caulter rám mered: – Uhh... – ujjai megállnak.

– Várj, abba ne hagyd – nyögöm neki.

– Nincs nálam a kulcs, Kate – mondja, s kihúzza ujjait belőlem.

– Ott kell lennie a cuccok között, ahol a bilincs volt – mondom, miközben figyelem, ahogy keresi.

– Nincs itt – mondja, s felnéz rám. – A picsába.

Ez eléggé vágyölő...

– Talán leesett a földre, vagy mit tudom én – mondom, s határozottan ürességet érzek a lábam közt.

– Semmi – mondja Caulter. – Kéne egy gemkapocs vagy valami.

Mély levegőt veszek, s újra nekifeszülök a fejtámlának. A bilincs kulcsának elvesztése határozottan megölte a hangulatot.

Caulter egy gemkapoccsal a kezében tér vissza. – Ezt az asztalon találtam.

– Csináltál már ilyet? – kérdezem.

Félrehajtja a fejét, s úgy néz le rám.

– Helló – mondja. – Találkoztunk már? Fiatalkorú bűnöző voltam. Vettem már le bilincset ezelőtt.

A gemkapcsot ide-oda mozgatta a zárszerkezetben, de nem hozza meg a várt eredményt. Jó néhány küzdelmes és káromkodással teli perccel később, Caulter felmutatja a gemkapocsdarabkát.

– Beletört a zárba – mondja. – Szívás.

– Szívás? – sikítom. – Azt hittem csináltál már ilyet.

– Csináltam is! Ezek szerint a szexjátékokat gyártó cég olyan bilincseket készít, melyekből nehezebb kiszabadulni, mint a zsarukéból.

– Most mihez kezdjünk? – kérdezem, s közben azon jár az agyam, vajon a kertész milyen szerszámokat tart a fészerben. A Hacksaws fűrész vágja a fémet, ugye?

Caulter ellenőrzi a telóját, majd lezárja azt.

– Ajánlom, hogy ne posztold ezt – mondom.

– Lakatost keresek.

– Hogy ide jöjjön és levegye ezeket rólam? – tiltakozom. – Na ne!

– Hívjam inkább az apádat, és kérjek tőle segítséget?

Hallgat egy sort, de csak a néma csend a válaszom.

– Mindjárt gondoltam.

– Nem hiszem el, hogy ide vagyok bilincselve egy ágyhoz – mondom. Totál felhúzva és kielégületlenül, ráadásul.

Caulter füléhez emeli a telefonját.

– Kérsz valamit? – kérdezi. – Vizet? Kaját?

– A kulcsot! – kiáltom utána, mikor elsétál a folyosón. Mikor visszatér, magasba emeli a mobilját.

– A lakatos már úton van – mondja. – A fogságba esett terhes nő vészhelyzetnek minősül. Harminc percen belül itt lesz. Most már csak azt kell kitalálnom, mit is csináljak veled, harminc percen keresztül.

– Foglyul vagyok ejtve ebben az ágyban? – kérdezem.

– És én bármit megteszek – mondja, s a lábam közé siklik.

14. fejezet
CAULTER

A próbavacsoránkon vagyunk. Ella esküvőszervezője egy hatalmas sátrat szerzett, amit a hátsókertben állítottak fel, ahol holnap kerül megrendezésre az esküvői ceremónia. Egy másik sátor a közelében már magára a szertartásra van kialakítva. A sátor belsejében, a mennyezet közepétől egészen a széléig, fehér sifon függönyök lógnak és középen egy hatalmas csillár, mely sárga fényével ragyogja be az egész belső teret.

– Én azt hittem, egy próbavacsorának meghittebbnek kellene lennie – súgom oda Kate-nek, s közben a derekára csúsztatom a kezem. – Apropó, egész jól nézel ki ahhoz, hogy bekapj valamit. Ételre gondolok, természetesen.

Határozottan. Kate egy piros, nyári ruhát visel, mely nem rejti el az alakját. Minden porcikájára rásimul, hangsúlyozva terhes pocakját. Haja a tarkójára van halmozva, s a fülbevalókon, melyeket visel, meg-megcsillan a fény, ahogy a fejét mozgatja.

– Meghittnek kellene lennie – mondja. – Kicsit elszaladt a ló, a távolabbi ismerősökkel kapcsolatban. Te pedig rossz vagy, Caulter Sterling.

– Te váltod ki belőlem – súgom neki közelebb hajolva. – Meg kéne lógnunk.

Kate a szemeit forgatja. – De hát ez a próbavacsoránk.

– Nézz csak körül – súgom, miközben fejemet a sátor másik végében a gyerekekkel együtt táncoló népes családjaink és barátaink felé fordítom.

– A vacsorának már vége. Mindenki elvegyül, táncol, vagy csak hallgatja a zenét. Olyan sok ember van itt, senkinek nem fog feltűnni, ha kiosonunk néhány percre.

– Ó, ez minden, amit szeretnél? Néhány perc? – kérdezi.

– Minden attól függ, milyen gyorsan kapom fel a szoknyádat és döntelek apád íróasztalára – suttogom a fülébe.

– Nem tehetjük. Totál illetlen lenne.

– Bezzeg azon a nyáron nem volt illetlen, ugye.

– Az más volt – sziszegi Kate – Azon a nyáron mindketten gyűlöltük apámat és mi csak...

– Nos, tudom milyen elnyomott és szexuálisan frusztrált voltál, és gondolom, mennyire kétségbeesetten vágytál arra, hogy a farkamat magadban érezhesd.

Kate felnevet.

– Ugyan, kérlek – mondja. – Nem mintha te nem megszállottan akartál volna engem. Évekig gyakorlatilag rád sem néztem.

– Próbálok néhány jópontot szerezni – suttogom a fülébe és érzem, hogy rám gerjed, miközben rám kacsint.

– Kiszökhetünk a vendégházba – súgja.

– Kizárt – mondom. – Karácsonyi fényfüzér van kiaggatva mindenfelé, rémlik? Az esküvőszervező úgy döntött, több kültéri világításra van szükségünk. Csak a hangulat kedvéért.

Kate felsóhajt: – Nos, ez az én hangulatomon nem segít.

– Menjünk be a házba – ragaszkodom ehhez továbbra is. – Senkinek nem fog feltűnni.

– De ne az apám irodájába – mondja Kate, miközben felém fordul és szigorú pillantást vet rám.

Magamhoz húzom, mintha lassúznánk, de még mindig folytatom, halkan:

– Azt mondod, ez tökre tiszteletlen, nekem úgy rémlik, valami hasonlót mondtál akkoriban is. És mégis előre dőltél, az asztalra tenyereltél és hagytad, hogy elfenekeljem azt az édes kis seggedet. Aztán azt is hagytad, hogy jól megdugjam a szűk kis puncidat az apád irodájában.

Kate a szemeit forgatja.

– Olyan vagy, mint egy kamasz – mondja. De végigfuttatja az alsó ajkán a nyelvét, melyet mindig csinál, amikor beindul.

És én jól ismerem a menyasszonyomat. Határozottan be van indulva.

– Kamaszos akkor lennék, ha most becsúsztatnám az ujjaimat a lábaid közé, hogy megnézzem nedves vagy-e! – mondom.

Arcát elönti a pír.

– Ha meg mered tenni, itt és most olyat lekeverek neked...

– Nem mondanám, hogy az kevésbé indítana be...

– Ház! Most! – mondja sürgető hangon.

Megfordul és elvegyül a vendégek között, mosolyog és bólogat, ha valaki megállítja, hogy gratuláljon neki, megöleli a szeretteit, mielőtt kislisszanunk a sátorból.

Odakint lágyan szállingózik a hó, s a földet, mintha finom, fehér porral hintené be.

– Holnapra, az esküvőnkre, ebből nagy hó lesz – mondom.

– Ne is mondd – sóhajt Kate. – Ella és az esküvőszervező készítettek egy válságtervet holnapra. Éjszakára nagy vihart jósolnak.

– Mi? – kérdezem. – Ezt meg honnan veszed?

– Te nem nézed az időjárás-előrejelzést? – kérdezi. – Ha a pornó nézésen kívül másra is használnád a telódat, te is tudnád.

– A randi appokat is szoktam ellenőrizni – cukkolom.

– Óriási! – mondja. – Te aztán mindig tudod, mit kell mondani egy terhes nőnek.

– New Hampshire-ben mindig havazik – mondom. – Egy kis hó nem nagy ügy, igaz? Ez egy karácsonyi esküvő. Egy kis hó, pont jól jön.

– Ez igaz is lenne, ha csak egy kis hóról lenne szó. De állítólag ez északkeletről jön – mondja Kate. – Még csak hét óra, de már talajmentén fagy. Az esküvőszervező meg fog őrülni. Láttad már milyen, amikor kiborul?

– Azt hittem, ez valami esküvős dolog – mondom.

Szándékosan kihagyom azt a részt, amikor az anyám és az esküvőszervező, Rebeka, egy nevetséges kertrendezéses dologgal fárasztottak, hogy ezzel emeljék az esküvő fényét. A legutóbbi briliáns, agyament ötletük az volt, hogy egy fehér tigriskölyök hozza a gyűrűinket a sorok között. Ella ígérete, miszerint mindent kézben tart és irányít, valahol menetközben elveszett. Kate-nek ezt nem említem. Szerintem felrobbanna a feje, ha megtudná, hogy egy fehér tigriskölyökről tanakodnak, mint gyűrűhordozó. Habár, ki ne akarna tigriseket az esküvőjére?

– Meg kellett mondanom nekik, hogy nehogy rendeljenek szánokat – mondja Kate – és lovakat. Igazi, hús-vér lovakat. Azt akarják, hogy szánokon érkezzenek az emberek a szertartásra, ha havazik.

– Vagy motoros szánokon. Valójában, ez nem is olyan rossz ötlet – mondom. Aztán ránézek Kate arcára: – Vagyis... ez egy eszement ötlet. Ezt mégis hogy gondolják?

A házba érkezve a konyhán vágunk át. Rose-ba botlunk, aki a vendéglátó személyzetet irányítja egy katonai tábornok pontosságával és hatáskörével.

– Meglógtok a saját bulitokról, gyerekek? – kérdezi.

– Mi csak kicsit ki akartunk jönni és... meglátogatni téged – mondja Kate, túlzott ártatlansággal a hangjában. Rose felnevet: – Cöhh... – mondja, és felénk legyint. – Tudom, hogy próbáltok kiosonni, hogy egy kicsit kettesben legyetek.

– Hogy mit? – sikolt fel Kate. – Soha!

– Kifelé a konyhámból – mondja Rose. – És ha találkoztok apáddal, mondjátok meg neki, hogy az esküvőszervező várja a nagybelépőjét.

– A nagybelépőjét? – kérdezi Kate.

– Kapott egy Mikulás jelmezt – mondja Rose, miközben a fejét csóválja. – Nem mondta?

– Egy Mikulás jelmezt? – kérdezem. – Valahogy nem tudom elképzelni a szenátort Télapó jelmezben. Nem tűnik olyan típusnak, aki a szórakozás bármilyen formáját is el tudná viselni.

– Az ő ötlete volt, nem az enyém – mondja Rose a fejét rázva.

– Nem tudom, mi lett vele az utóbbi időben. Ő akarta ezt, a gyerekek miatt, mert a próbavacsora olyan közel van a Karácsonyhoz. Azt hittem, jót fog tenni neki, ha valami hasonlót csinál.

– Huh – mondja Kate, mielőtt kézen fog és az ajtó felé húz. – Oké, hamarosan visszajövünk.

– Apád beöltözik Télapónak? – kérdezem, miközben elhagyjuk a konyhát.

– Fogalmam sincs, mi folyik itt – mondja tágra nyílt szemekkel. – Sosem csinált ilyet, mikor gyerek voltam. Talán most próbálja bepótolni.

– Vagy talán dilibogyókat szed – mondom.

– Az utóbbi időben vidámabbnak tűnt – mondja Kate. – Azt hittem azért, mert összeházasodunk.

– Ne beszéljünk most az apádról – mondom, s hátát a legközelebbi falhoz nyomom az előszobába érve. Feje fölé húzom a kezeit és figyelem, ahogy a mellei minden lélegzetvételnél fel s alá emelkednek.

– Beszéljünk inkább arról, mit is akarok tenni veled.

– Oh – kérdezi –, mit akarsz velem csinálni, Caulter Sterling?

– Meg akarlak...

– Ó, szent ég, már felcsináltad, Caulter – mondja Joe hangosan, miközben elsétál mellettünk. – Miért nem mentek szobára.

– Fogd be!

– Igaza van – mondja Kate. – Egy szobába kellene bemennünk. A könyvtár?

– Hmm, a könyvtár – pusztán a szó hallatára kőkemény lettem. Nagyon jó emlékeim vannak a könyvtárszobával kapcsolatban. Az ajtóban Kate megtorpan. – Kukucskáljunk be és győződjünk meg róla, hogy nincs bent senki.

– Felnőttek vagyunk, emlékszel? Úgy viselkedsz, mintha középiskolás diákok lennénk, akik megpróbálnak nem lebukni – suttogom neki. Kate huncut mosollyal rám pillant.

– Azt hittem ezt játsszuk – súgja.

– Kate, te rossz kislány.

A farkam a szmoking nadrágjának cipzárjához nyomódik, a gondolat, hogy Kate-tel a könyvtárszobában csináljuk, a legnagyobb merevedésemet okozza, ami valaha volt. A fejemben gondolatok száguldanak – túl terhes, hogy megint a létrán csináljuk, szóval majd rögtönöznünk kell.

Csendben lenyomom az ajtókilincset és résnyire nyitom az ajtót. A látvány, ami elém tárult, talán a legmegrázóbb dolog volt, amit életemben láttam.

Ella, pajkos manónak öltözve, a könyvtári íróasztal fölé hajol, miközben a Mikulás a seggét paskolja.

– Ó, a picsába – suttogom, s olyan gyorsan fordulok meg, ahogy csak bírok, mintha ostorcsapás ért volna.

– Istenem, a szemem. Bassza meg, ki kellene törölnöm ezt az agyamból.

– Mi folyik itt? – sziszegi Kate félrelökve az útból.

– Ne nézz oda – mondom. – Ez a kép beleégett az agyamba. Vajon az elektrosokk kitörölné az emlékezetemből? Vagy talán a részleges lobotómia?

– Ne mondd meg, mit csináljak – mondja Kate. Benéz, majd hirtelen megpördül és rávág keményen a karomra.

– Ezt most miért kellett? Miért hagytad, hogy ezt lássam? – suttogja idegesen, arcára kiül a pánik és a fájdalom.

– Mondtam, hogy ne nézz oda!

– De ez az apám! – mondja undorodva. – És Ella.

– Ja, vágom – mondom. – Ezt nevezem én kibaszottul merevedésölőnek.

– Beöltözve Mikulásnak és manónak.

– Láttam. Kérlek ne emlékeztess.

– Az apám elfenekelte az anyádat. – Kate újra rávág a karomra. -Istenem, hallottam őket beszélni.

– Én nem hallottam. – Kate ismét a karomra csap.

– Hányni fogok – mondja. – Apám azt mondta Ellának, be akar csúszni a kéményébe, mert egy kicsit rosszalkodott.

– Ho-ho-ho. Nem tudom visszatartani a nevetést, Kate a számra tapasztja a kezét, hogy belém fojtsa, ahogy felhorkantok.

– Csitt. Meg fognak hallani.

– Ki kellene mennünk innen – mondom. – De be kell ismerned, jól jött. Ezt még egyszer fel fogom tudni használni.

Kate olyan arcot vág, mint aki citromba harapott. Újra és újra megrázza a fejét.

– Nem – mondja. – Soha többet nem fogunk erről a napról beszélni. És te soha nem fogsz Mikulásnak öltözni. Vagy egy mondaton belül használni a kémény és a ho-ho-ho szavakat.

– De te vagy az én kis ho-ho-ho-m – mondom neki, megfogom a seggét és magamhoz húzom újra. Igen, habár a könyvtári incidens percekre erekciógyilkos volt, de Kate szájából hallva a ho-ho-ho szavakat a farkam újra életre kel. Hozzá nyomom a merevedésemet és a tenyerét a mellkasomra teszi.

– Ó, Istenem, Caulter – sziszegi. – Hogy tudsz még most is kemény lenni? Francba, ez felizgat? Ez valamiféle perverzió? Nem az a fajta perverzió, amit már ismerek, úgy értem ez egy igazi perverzió.

– Találnunk kell egy másik helyet – mondom. – Nem fogják tönkre tenni a hangulatot.

– Bolond vagy? Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is szexelni fogok azok után, amit láttam. Eltol magától, de ekkor megcsúszik a cipősarka. Arra koncentrálok, hogy elkapjam, így nem esik el, viszont mind a ketten az ajtónak esünk, ami így szélesre tárul. És ott vagyunk mi, kezem Kate karjai alatt, miközben azon van, hogy talpon maradjon, én pedig azon, hogy nehogy elessen.

És ott vannak ők – egy manó, aki a könyvtár asztalán ül, lábait a Télapó dereka köré fonva.

Kate szemei elé tartja a kezét, miközben talpra áll, teljes rémülettel az arcán.

Eközben szorosan összeszorítom a szemeimet, próbálom az elém táruló vonatszerencsétlenséget kizárni a látómezőmből, miközben vakon húzom Kate-et az ajtó felé.

Az ajtó túloldalán Kate mély lélegzeteket vesz, miközben elkapja a kezemet és húz lefelé a nagyterembe, sokkal gyorsabban szalad, mint amennyire kellene.

– Azt hiszem, ez egy igazán kibaszottul boldog Karácsony – mondom.

Megáll a halálos vágtájában, megfordul és ezúttal extra keményen csap rá a karomra.

15. fejezet
KATE

– Szent szar! – bámulok kint a hatalmas hóhalomra, amely az ajtó elé esett. Szél fütyül végig a vendégházon, ahogy ott állok a nyitott ajtónál.

– Látod ezt? Nem mehetünk ki innen, nem is beszélve arról, hogy bárki más eljönne hozzánk!

– Zárd be az ajtót – kiabálja Caulter a konyhából, ahol szalonnát süt a tűzhelyen.

Korog a gyomrom, és lenézek a pocakomra, amikor becsukom az ajtót.

– Egész éjjel ébren tartottál, kölyök – mondom. – Azt hiszem, focista lesz vagy valami ilyesmi, ahogyan rúg.

– Lehet, hogy focista lesz – mondja Caulter.

– Komolyan, törölnünk kell az esküvőt.

– Négy napig még nem – mondja Caulter, túl nyugodtan ebben a helyzetben. – A hóekék addigra megtisztítják az utakat. Minden rendben lesz.

– Még mindig havazik! – mondom hangosabban, mint szándékozom. – És az ég teljesen szürke. Egész nap havazni fog! Nézd meg az időjárás appomat!

Előveszem a telefonomat, és Caulter a válla felett hátranézve rápillant, majd a teli tányérral megfordul.

– Gyere, egyél bacont, és hagyd abba az aggódást – mondja.

– Jól van. De csak azért, mert elvonja a figyelmemet a szalonna, még nem jelenti azt, hogy nem stresszelek magamban – mondom neki, ahogy egy darabot a számba teszek, és megbánom. – Forró, forró, forró a szalonna. – Beszívom a levegőt a számon, hogy kicsit lehűtsem.

– Láttad, hogy szó szerint most vettem ki a serpenyőből – mondja Caulter.

– Terhes vagyok – mondom neki. – Először elhúzod előttem a bacont, és elvárod, hogy racionálisan gondolkodjak a hőmérsékletéről? Oké, Ella üzent nekem az ütemtervről. Azt mondja, az esküvői tervező szervezhet egy esküvőt egy harci helyzet közepén, és ne aggódjak.

– Mondott valamit a Mikulás eseményről?

– Ó, Istenem, miért kellett emlékeztetned erre reggeli elolt? – kérdezem. De nem tolom el a szalonnás tányért, mert szembe kell néznünk, semmi, még a csintalan manók és a télapó traumás emléke sem tart engem távol egy tál bacontől.

– Legalábbis úgy tesznek, mintha soha nem történt volna meg – mondja Caulter.

– Pontosan ezt szeretném csinálni – mondom. – Szóval jó lenne, ha abbahagynánk az eseményről való beszélgetést.

– Nem fogok többet beszélni az incidensről.

– Ez tanácsos lenne, ha valaha is akarsz még szexelni.

– Határozottan szexelnünk kell az esküvő előtt – mondja Caulter.

– Nem hiszem, hogy ezt kellene tennünk – mondom, ellenőrzöm az üzeneteimet. Bailey és Libby írtak nekem, egyikük a másik után. – Bailey és Libby itt lesznek egy órán belül a hajam és a sminkem miatt. Ha ide tudnak egyáltalán jönni. Azt javasolták, hogy a vendégek kutyaszánnal érkezzenek. Gondolod, hogy az esküvői szervezőiek valóban van lovas szánkója?

– Remélem, ez az egyetlen dolog, amit meg kell tennie – mormogta Caulter.

– Mi? – kérdezem. – Várj. Mit jelent ez? Mit nem mondtál el?

– Tudod, Ella lehet, hogy egy kicsit... lelkes – mondja Caulter.

– Mit értesz lelkes alatt? – kérdem sötét hangon. – Ha ez az esküvő egy három gyűrűs cirkusszá válik...

– Hát, nem próbált megtenni egy medvét, mint a gyűrűs hordozót, legalábbis – mondja félig a bajusza alatt.

– Ezt hallottam – nyögöm. – Nem szerez medvét. Ez nem történhet meg.

Nem szerzett medvét – mondta Caulter. – Megígérem.

Összehúzom a szemem és ránézek.

– Mi. Volt. Amit. Akart.

– Egy tigriskölyökről beszélt – mondja Caulter. – Megmondtam neki, utálnád az ötletet.

– Egy kibaszott tigris? – sikítottam egy oktávval magasabb hangon. – Miért szerezne egy tigrist, hogy hordozza a gyűrűket a folyosón? Anyád húgának gyerekei csinálják!

– Nem tudta megszerezni a tigrist – mondja Caulter. – Ne feledd, ő csak próbál segíteni. Ez az, ahogy Ella megmutatja, hogy törődik veled. És biztos vagyok benne, hogy azt akarta, jól sikerüljenek az esküvői képek.

Azt hiszem hiperventillálok. – Jól sikerüljenek a képek? – kérdezem. – Nem hívott külsős fotósokat. Ugye? Ha lesifotósok lesznek az esküvőn.

– Nincs paparazzi, aki képes átjutni a havon – mondja Caulter. Mögöttem áll, és a vállamra csúsztatja a kezét. – Feszült vagy. Nyugodj meg.

– A fenébe, feszült vagyok – mondom. – Az ajtó előtt méteres hó van, az esküvő szervező azt hiszi, hogy lovas szánokon és motoros szánokon fognak a vendégek érkezni; és éppen azt mondtad, lehet, hogy medve vagy tigris lesz az esküvőn.

Caulter körül fog a széken, ahol ülök, úgyhogy szembe kell néznem vele, és a kezébe veszi az arcomat.

– Ez a mi esküvőnk – mondja. – És teljesen tökéletes lesz, nem számít, hogy mi történik. Szeretlek, és ma összeházasodunk, ha minden pokollá válik vagy jön az árvíz. Vagy három méteres hó. Most azt hiszem, azt kell tenned, hogy velem jössz a zuhanyzóba, és... csak gyere velem.

A kezét a combom belsejére simítja, a hálóing alá, az ujja hegye épp eléri a bikini vonalamat. És annak ellenére, hogy azt hiszem, talán infarktusom lesz, ha arra a lehetőségre gondolok, hogy az esküvőm napja teljes katasztrófa lesz, bizsergés száguld keresztül rajtam az érintésére.

– Egy költő vagy – mondom, ahogy az ujjai egyre feljebb csúsznak, és a csiklómat simogatják.

– Várj, míg meghallod az esküvői fogadalmamat – mondja Caulter.

– Ó, Istenem – mondom, ahogy az ujjával megtalálja a bejáratomat, és könnyedén belecsúszik. – Ne mondj semmi helytelent.

– Caulter Sterling vagyok – mondja, és az ajkamra hajol. Amikor visszahúzódik, csintalan tekintettel néz rám. – Valaha is mondanék olyat, ami nem megfelelő?

Hangosan sóhajtok, és nem csak azért, amit Caulter az ujjaival csinál a lábam között.

– Pontosan ez az, amiért aggódom.

16. fejezet
CAULTER

Már majdnem négy, és Ella és az esküvő szervezője megcsinálták. Még azt is el kell ismernem, hogy elég jó munkát végeztek. Még mindig havazik. Tény, hogy a hírekben a század legnagyobb decemberi hóviharának nevezik. A hókotróknak kemény volt feltakarítani a havat, de igazak voltak a szavai, az esküvő szervező a vendégeket a szállodából oda-vissza szánkóval szállította el a tóparti házhoz.

Ella egy órával ezelőtt írta:

A szán jó ötlet volt! A vendégek is mesésnek gondolják!

2 perccel később egy újabb üzenet érkezett Ellától:

Van egy hatalmas meglepetésem. Imádni fogod!

Amikor visszaírtam, hogy megkérdezzem tőle, mi a fene, nem válaszolt. Ismerve Ellát ez rosszul hangzik, de vállat vonok, és továbbra is optimista vagyok.

Végtére is, ma házasodom a legjobb barátommal és az életem szerelmével. Mi a fene baj lehet?

Telefonom rezeg, és kapok egy szöveget Kate-től.

Készen állsz, hogy feleségül vegyél? Nem hátrálsz meg, ugye?

Rögtön válaszolok:

Egy kicsit késő lenne a meghátráláshoz, ahogy én látom, már felcsináltalak.

A telefonom újra rezeg, ahogy Kate válaszol:

A kicsi most próbál meg utat rúgni magának a méhemből. Nem hiszed, hogy kibújhat a hüvelyemből, miközben sétálok a folyosón, ugye? Az kínos lenne.

Kuncogok és a szívem majd kiugrik.

Még mindig bent marad. Még nem tud kiesni. Ui.: Kibaszottul szeretlek, Hercegnő.

– Scotch, hogy megnyugtassa az idegeket – mondja Bryan. – És azért is, mert szükséged lesz egy pohárra, hogy Joe elmondhassa, mekkora egy idióta!

– Én nem vagyok – kezdi Joe.

– Mit csináltál? – morgok.

– Rendben, csak azért, hogy ne legyél meglepve ezzel az esküvőn – mondja. – El akart jönni, és az elmúlt néhány napban összemelegedtünk, úgyhogy rájöttem, hogy ő lehet az én plusz egy főm. És mivel te többé nem érdekled őt, úgy gondolom, hogy teljesen rendben lesz.

– Nem hoztad az esküvőmre a csajt a Celtics meccsről – sziszegem.

– Mondtam, Joe – mondja Scott. – Akkora hülye vagy! Caulter most szétrúgja a kibaszott segged.

– Viselkedni fog – mondja Joe. – Lefeküdtünk és...

– Meggyilkollak, és a testedet bedobom egy szakadékba – fenyegetem meg.

Újra rezeg a telefonom:

Én is kibaszottul szeretlek. Sétálok a sátorba. Nem lenne szabad, hogy láss engem a ruhámban.

– A picsába – mondom. – Felejtsd el. Le kell mennünk a sátorba. Ez az őrült csaj jobb, ha meg se mukkan, Joe. Ha egyszer hangosabban veszi a levegőt, szétrúgom a segged. Most, gyerünk. Le kell érnünk Kate előtt.

Ezután az összes telefonunk jelezni kezdett, Ella üzent.

Hol a pokolban vagy? Húzd le a segged a sátorba, most azonnal. Jobb, ha nem szállsz szembe a terhes menyasszonyoddal.

– Menjünk, mielőtt Ella elküldi a testőröket, hogy levigyenek minket – mondom.

– Vannak testörök? – kérdezi Joe. – Komolyan szükséged van rájuk. A bejáratnál a kapun kívül egy fotós volt.

– Joe – mondja Bryan.

Felnyögök.

– A fenébe. Kate ki fog akadni.

Üzenek Ellának:

Paparazzik vannak kint?

Ella visszaírt:

Igen, szeretettel tőlem. Csak a legjobbak. Kihagytuk a csőcseléket. Csak néhányan vannak, de csak azok, akiket kedvelek. Semmi szemét. És most vonszold ide a seggedet.

Bassza meg. Erős a gyanúm, hogy ez az esküvő sokkal cirkuszszerűbb lesz, mint amire számítottam.

17. fejezet
KATE

– Ez egy meglepetés volt! – súgja Ella ragyogva, ahogy közvetlenül a sátor fedett bejárata előtt állok vele, Rose-zal és apámmal.

– Ez egy... egy majom volt, aki szmokingot és cilindert viselt! – mondom leesett állal.

– Tudom! – mondja Ella. – Egy majom szmokingban és kalapban! Nem ez a legcsodálatosabb dolog, amit valaha is láttál? Ilyen rövid idő alatt nem tudtam tigrist szerezni.

– Elég meglepetésben volt részem az elmúlt 24 órában, köszönöm szépen!

– Apádnak és nekem fogalmunk sem volt róla, hogy a könyvtár előtt vagy, Kate – kezdi Ella, de megszakítom kezeimet feltartva. Mellette apám néz rám szégyenlősen, az arca elvörösödik.

– Ti utáljátok egymást – kezdem, majd inkább gyorsan kijavítom magamat. – Nem fontos. Kérlek, ne emlékeztess erre, pont mielőtt végigmegyek ezen a folyosón. Nem erre akarok gondolni az esküvőm napján.

– Kaphatok egy percet Kate-tel? – kérdezi apám. Ella és Rosa átlépnek a bejárat túloldalára. – Köszönöm, hogy megengedted, hogy itt legyek ma – mondja fájdalmasan. – Tudom, nem érdemlem meg, hogy az oltárhoz vezesselek. Nem tudtam, hogy. hogy kezeljelek, miután anyád meghalt. Te a kiköpött mása voltál. Minden, ami rólad szólt, őrá emlékeztetett és én csak. szerettem az anyádat. És téged is szeretlek. De a munkámba temetkeztem. Ahogy reagáltam az esküvői botrány után az... az szörnyű volt. Borzalmas szülő voltam. De ennek árnyékában is tudom, hogy fantasztikus anya leszel, és bár már túl késő számunkra, szeretnék jó nagyapa lenni.

Apámra nézek, ahogy könnyek csillognak a szemében, és nyelek egy nagyot:

– Talán nincs túl késő. számunkra – mondom.

Bólint, ahogy szemei felcsillannak. – Az jó lenne.

Felhangzanak az esküvő! induló első taktusai, és Rose megköszörüli a torkát:

– Ez a te jeled – mondja, én pedig mély levegőt veszek.

Hirtelen pokoli ideges vagyok. Miért vagyok ideges? Azt hiszem remeg a kezem. Ez normális?

– Kate – mondja Rose, és közelebb lép hozzám, kezébe veszi a kezemet. – Lélegezz! Rendben leszel, kedvesem.

Úgy teszek, ahogy mondja – orron be, szájon ki –, de nyilván látja a pánikba esett tekintetemet.

– Caulter jó ember – mondja Rose. – Az anyád épp úgy szeretné őt, mint te. És gyönyörű vagy.

Könnyek szöknek a szemembe és szipogok, ahogy Rose szorosan megölel.

– Tönkre teszem a sminkemet – mondom. – Nem akarsz leülni?

– Inkább itt vagyok veled – mondja, és kartávolságnyira tol magától. Zsebkendőjével megérinti a szemem sarkát és melegen rám mosolyog. – Most fejezd be a nyafogást és indulj el.

– Szeretlek, Rose! – mondom, és mély lélegzetet véve a bejárat felé fordulok. – Oké.

– Sokszor csináltam már – mondja Ella, aki sátor szélét tartja. – Mindig idegtépő, hacsak nem vagy részeg. Nézd Caultert, amikor a folyosón haladsz. Az majd egyben tart.

Bólintok, majd hirtelen elnémulok, ahogy a tengernyi emberre nézek, akik arra várnak, hogy előre lépjek.

– És Kate? – mondja Ella.

– Igen?

– Az édesanyád most lenéz rád – mondja Ella. – Tudom, hogy nagyon büszke lenne rád.

Visszapislogom a könnyeket és hallom, hogy az induló újrakezdődik, a második jel, hogy menj végig a kibaszott oltárhoz.

Ella szipog, és rájövök, hogy az összes fellengzős gesztusa az ő módja arra, hogy kimutassa, törődik Caulterrel és velem.

– Köszönöm, Ella – mondom átölelve. – Mindent. Még a majmot is.

– Menj – mondja. – Mielőtt mindenki azt hiszi, hogy meggondoltad magad.

Visszafojtom a könnyeket és lassan sétálok apám karján az oltár felé, miközben próbálom lelassítani a zakatoló szívemet. Mély levegőt veszek, és Caulterre nézek a sátor másik végében az anyakönyvvezetővel, a tanújával és a koszorúslányaimmal körülvéve. Szmokingot visel, és még ha többször is láttam ebben a viseletben, mint amire vissza tudnék emlékezni, most jobban néz ki, mint valaha. A büszkeség érzése árad szét bennem, és a babának is épp annyira izgatottnak kell lennie az esküvő miatt, mint nekem, mert ismét keményen rúg, majdnem elég erősen ahhoz, hogy összegörnyedjek. Esküszöm, hogy a kölyök olyan alacsonyan ül és nyomja a húgyhólyagomat, hogy a szertartás alatt legalább egyszer meg kell állnunk pisilni.

A sátor elején apám megérinti a karomat és rám mosolyog, mielőtt elfoglalja a helyét. Aztán olyan, mintha minden megállna egy pillanatra, ahogy azt az embert nézem, aki a férjem lesz, a másik felem.

A mindenem.

Egy másodpercbe telik, mire megértem Caulter mit tátog felém:

Bocs a majom miatt.

Caulterre vetem a leghalálosabb tekintetemet, amit csak tudok az esküvőnk közepén.

Joe a majmot egy pórázon tartja a sor végén, mintha ő is egy tanú lenne, csak alacsonyabb és szőrösebb. És cilinder van rajta.

Legalább viselkedik.

És azt hiszem, egészen aranyos.

Két másodperccel később a majom elszabadul a pórázáról és a folyosó felé rohan. Körülnézek, hogy lássam Ellát hátul, kitágult szemekkel és eltúlzott mozdulatokkal integet az esküvőszervező és a majom idomára felé, aki felemelt szoknyával rohan, hogy el tudja kapni. Ezt kuncogás és a vendégek sikolyai követi, ahogy a majom úgy dönt, őt biztosan nem fogják elkapni. Az apám ölébe szökken, mielőtt átugrik több másik vendégre, végül egy idősebb, kalapot viselő nő vállán állapodva meg. A nő hangosan sikoltozik, teljesen megrémült, miközben a majom nevet és gúnyolódik mindenkin, aki elég bátor, hogy megpróbálja elkapni.

Idomára a folyosó végén áll: – Jake! Jake!

Jake, a majom, válaszként belenyúl a nő kalapjába, mintha ételt keresne, amivel heves sikolyokat vált ki, ahogy a többi vendég megpróbál segíteni levenni a nő kalapját.

– Ne, ne! – kiabálja. – A parókámhoz van rögzítve!

– Ó, Istenem! – hallom magamat, és a szám elé kapom a kezemet, mert nem vagyok benne biztos, hogy sírjak vagy nevessek.

Természetesen van egy majom az esküvőnkön.

Az idős hölgy hirtelen megáll, megrándul és megpróbálja lelökni a majmot a kalapjáról, miközben egy másik vendég hangosan kiabál:

– Ne dobja le a majmot, maga szörnyeteg!

– Ki az a nő? – kérdezi Caulter.

– Nem tudom – mondom. – Van egy majom, ami elszabadult a szertartáson, és a legfontosabb kérdésed az, hogy ki az az öreg hölgy?

A zűrzavar akkor lett teljes, amikor két vendég összeveszett, hogy melyikük érti meg jobban a majom viselkedését.

– Istenem, tényleg odavan azért a kalapért – mondja Caulter, elővéve a telefonját.

– Lefotózod? Az esküvőnkön? – kérdezem hitetlenkedve.

– Igazán lenyűgöző – mondja Caulter. – És nem fotózok, felveszem. Az utókornak. És tutira felteszem az internetre.

Atyám, pisilni kell.

Ez lehet a legjobb alakalom egy pisiszünetre. Úgy értem, tényleg, ha egy majom szaladgál körbe az esküvőmön, biztosan nem veszik észre, ha kisurranok pisilni.

Odasúgom Libbynek: – Nagyon kell pisilnem.

Felemeli a szemöldökét: – Most?

– Gondolod, hogy bárki észrevenné? – kérdezem. – A majom eltereli a figyelmet.

– Uh, igen. Azt hiszem, észre fogják venni.

Aztán feláll egy szőke nő. Rögtön felismerem őt az online cikkekből.

Ez a lány a Celtics meccsről.

Egy fehér, a testét körülölelő és minden túlságosan felfújt részt kiemelő ruhát vett fel.

Szembe fordulok Caulterrel:

– Ez meg mi a faszt keres itt?

Az anyakönyvvezető megköszörüli a torkát:

– Sajnálom – mondom, pedig rohadtul nem sajnálom.

Caulter megfogja a kezem:

– Nem tudtam, egészen addig, amíg ide nem jöttünk – mondja. – Joe...

Nem hagyom, hogy befejezze, főleg azért, mert azon gondolkozok, hogy mi lenne, ha levenném a cipőmet és eszméletlenre verném Joe-t. Aztán a ribanc megszólal. Igazából átkiabál a vendégek közt kitört káosz felett:

– Caulter, ne csináld! Ne vedd őt feleségül!

Ó nem, ez nem történhet meg!

– Bassza meg! – morogja Joe az orra alatt, és kezét Caulter mellkasára teszi, ahogy az megindulna a nő felé, hogy megszabaduljon tőle. Joe végigkocog a folyosón, felkapja, átveti a vállán és elindul a kijárat felé. Megszégyenülten ordibál, miközben Joe kiviszi őt a sátorból. Összeszorított fogaimon keresztül szólok Caulterhez: – Nem hiszem el, hogy ez a lány eljött az esküvőmre.

– Siker! – kiáltja hangosan Jake idomárja, és feltartja a majmot a káosz közepén. A vendégek között tapsvihar tör ki.

Amíg az idomár meg nem szólal: – Rendben vannak a gyűrűk, ugye?

– Egy kis tasakban voltak a majmon – mondja Caulter. – Biztos vagyok benne, hogy a tasakban vannak.

Az idomár odasétál hozzánk a majommal. és egy üres tasakkal a kezében: – Ne akadjatok ki, de van egy olyan szokása, hogy megeszik dolgokat.

– Ne akadjak ki? – kérdezem, a hangom megbicsaklik.

Aztán szivárgást érzek a lábaim között. A szám elé kapom a kezemet és a lábaimat összeszorítom, miközben tágra nyílt szemmel nézek Libbyre.

Kétségbeesve intek neki, és amikor közeledik a fülébe sziszegek: – Azt hiszem, összepisiltem magam.

– Pont itt? – ráncolja a homlokát.

– Igen, pont itt – mondom bosszúsan. – Keresztben vannak a lábaim.

– Oké, kimegyünk innen. Ez a szertartás már amúgy is teljesen elcsesződött.

– Libby!

– Sajnálom!

Elkezdünk mozogni, és megint megtörténik. Folyadék csorog végig a lábam között. Szóval megállok, összeszorítva a lábaimat, de ez alig segít. – Azt hiszem, elvesztettem az irányítást a húgyhólyagom felett.

Caulter mellém ér, így most ketten támogatnak ki a saját esküvőmről, a vőlegényem és a tanúm. Kivéve, hogy nem áll el. Minden alkalommal, amikor teszek egy lépést, folyadék folyik ki a lábaim között.

Ella odasiet hozzánk, bejelentve közben a vendégeknek:

– Tíz perces szünetet tartunk, amíg összerendeződünk. – Amikor hozzánk ér, gyorsan megáll. – Mi a baj? Miért nem mozdulsz?

Úgy érzem, ég az arcom, és tudom, hogy egyértelműnek kell lennie.

– Azt hiszem, bepisiltem – suttogom. – De most úgy tűnik, nem tudom abbahagyni a pisilést.

Ella keze a szája elé lendül, miközben közelebb lép hozzám:

– Ha nem tudod abbahagyni, az nem pisi, Kate – mondja.

– Nem, ez pisi – mondom. – Összepisiltem magam az esküvőmön.

– Tegyél egy lépést!

Megteszem, és megint megtörténik.

– El kell tűnnöm innen – mondom. – Ez megalázó.

– Ez nem pisi – mondja Ella. – Elfolyik a magzatvized.

– De még nem jött el az ideje! – kiáltom hangosabban, mint szeretném. Több vendég felénk kapja a fejét, és hirtelen érdekelni kezdi, hogy miről beszélünk.

– Még van öt heted – mondja Ella. – Azonnal kórházba kell vinnünk.

– Komolyan, Kate – mondja Libby. – Túl korai. Sietnünk kell.

Sétálok és pisilek – nem, nem pisilek, hogy fejezzük ki, hogy szivárog a magzatvizem? – végig a folyosón, a szívem zakatol. Biztosan nincs igaza Ellának. Ha beérünk a házba és kiderül, hogy csak összevizeltem magam, ez egy olyan történet lesz, amit majd elmesélek a gyerekemnek, ha felnőtt; hogy olyan erősen nyomta a hólyagomat, hogy az esküvőnk közepén összepisiltem magam.

Elérjük a kijáratot, és kiabálok, ahogy remegek a ruhámban a hóvihar közepén: – Minden mozdulatnál szivárog!

Ó, Istenem, mi van, ha tényleg elfolyik a magzatvizem?

A helyzet valósággá válik.

– Nem tudom visszatartani ezt a sok pisilést – mondom. – Ez emberileg nem lehetséges, ugye? Bassza meg! Megszülöm a babát? Nem vezethetünk ebben a hóban. Az utak járhatatlanok. Benne volt a hírekben.

Caulter előttem áll és megfogja a kezemet: – Rendben van – mondja. – A vendégek szánokkal jöttek. Szánnal megyünk.

– Mi van, ha a baba kicsúszik a szánon? – kiabálom, teljesen tisztában vagyok azzal, hogy megütöm a hisztéria szintjét. – A szánok döcögnek! Talán egy kutyaszán lenne az igazi, a baba kicsúszna, amíg a végén lógok.

– Nos, legalább a szarkazmusod még mindig ép – mondja Caulter. Vállat von, és a szmokingja kabátját a vállamra teríti.

– Hozok egy táskát – mondja Libby. – Hozom az összes holmitokat. Tudjátok, hol van a kórház?

Újabb pánikhullám tör rám. Hol van a legközelebbi kórház?

Úton vagyunk a szánok felé, amikor apám, Rose és Bailey utánunk rohan, megállítva minket.

– Mi történik? – kérdezi apám. – Jól vagy?

– Jön a baba! – mondja Libby.

– Még nincs itt az ideje – mondja Rose.

– Tudom – kiabálom –, nem vagyok biztos benne, lehet hogy... uh... csak bepisilek.

– Nem pisilsz be – mondja Libby. – Hacsak nincs teve méretű húgyhólyagod.

– Üzentem az orvosunknak – mondja Caulter. – Vissza fog hívni. Ide repül, hogy levezesse a szülést.

– Az orvosok megteszik ezt? – kérdezi Bailey.

– A mi szülésznőnk nem fog csak úgy ide repülni – mondom, a hangom emelkedik. – És a repülőterek valószínűleg zárva vannak.

– A vendégek között van szülész? – kérdezi Libby. – Biztos vagyok benne, hogy van itt egy orvos.

– Orvos, fájdalomcsillapítók nélkül – mondom. – Az összes fájdalomcsillapítót akarom!

– És koraszülött lesz a baba – mondja Rose. – Fontos, hogy kórházba menjen. Van egy pár mérföldnyire. Körülbelül tíz perc szánnal.

– Nyugodj meg! – szól közbe apám, és majdnem elveszítem ott helyben a fejem.

– Nyugodjak meg? – folytatom. – Egy majom megette az esküvő! gyűrűket, majd gyakorlatilag halálra rémisztett egy öregasszonyt, miközben megpróbálta leszedni a kalapját, egy őrült lányt, akit Caulter évekkel ezelőtt megdugott, fizikai erőszakkal kellett eltávolítani az esküvőről, nekem pedig a kellős közepén elfolyt a magzatvizem. És egy hóvihar közepén vagyunk. Mindezt figyelembe véve azt hiszem, nagyon nyugodt vagyok.

Caulter kezébe veszi az arcomat: – Nézd – mondja. – Fel kell szállnunk a szánra és el kell jutnunk a kórházba.

– Át kell öltöznöm – mondom. – Nem jelenhetek meg a kórházban az esküvő! ruhámban. Aztán összerándulok a hátamba nyilalló éles fájdalomtól.

– Ez szülési fájdalom, édesem – mondja Rose, ahogy élesen belélegzek.

– És korai a baba. Menj Caulterrel a szánnal.

– És én – mondja apám. – Én is megyek.

– Ahogy én is – mondja Ella.

– Éhes vagy? – kérdezi Rose, majd int a kezével. – Az leszel. Csomagolok neked ételt. A kórházi koszt csak... ugh... Bailey, Libby és én ott találkozunk.

Mielőtt tiltakozhatnék az engem kísérő emberek feltesznek a szánra, a hátamba pedig olyan fájdalom hasít, hogy ujjaimat Caulter karjába mélyesztem. – Az nagyon kínos lesz, ha a sürgősségin közlik, hogy csak összepisiltem magam!

– Hercegnő – mondja Caulter. – Ha azt mondják, hogy ez csak pisi, akkor ez egy fergeteges történet lesz.

18. fejezet
CAULTER

– Minden rendben? – kérdezem. Az adrenalin szétárad az ereimben, kezeim az oldalamnál ökölbe szorulnak. Még életemben nem voltam ilyen rohadt ideges. Ha bármi történik Kate-tel vagy a babával... bele sem merek gondolni. – Kate jól van? És a baba?

– Úgy tűnik, minden rendben. – A nőgyógyász az ágy melletti monitorra pillant. – A leányzó a megfelelő pozícióban helyezkedik el, és...

– A leányzó? – kérdezzük Kate és én egyszerre.

– Igen, kislány – feleli az orvos. – Lelepleztem a nagy titkot? Nos, az elkövetkezendő harminc percben úgy is megtudták volna.

– Kislány! – leheli Kate, könnyes szemmel rám mosolyogva.

– Kislány! – Érzem, ahogy gombóc képződik a torkomban.

– Készen áll a szülésre? – kérdezi az orvos.

– Most? – sikoltja Kate. – Úgy érti, most azonnal?

– Ön szerint miért vagyok itt? – kérdezi az orvos. – Ő nem fog bent maradni. Mivel epidurális érzéstelenítést kapott, nem sok mindent fog érezni, ezért kell, hogy koncentráljon a tolásra, amikor azt mondom, hogy nyomja.

Kate megragadja a kezemet és közelebb int magához. – Caulter, én.

Megszorítom a kezét. – Tudom – mondom. – Én is szeretlek.

– Nem ezt akartam... mármint, persze én is szeretlek – feleli. – De valami mást akartam mondani.

– Mi az? – kérdem. Valami megrázóra számítok. Ehelyett, egy komor pillantás kíséretében, tőle még nem hallott komolysággal azt mondja:

– Ne merészelj a csípőmnél lejjebb nézni.

– A fenébe is, Kate – nevetek.

– Komolyan mondom, Caulter – feleli. – Nincs visszaút, ha már láttad azt ott lent. Ígérd meg.

– Legyen – sóhajtom. – Nem fogok a csípődnél délebbre kuksolni.

Egyszerre vagyok ideges és izgatott. A francba, még sohasem voltam ennél idegesebb. Kate kezét tartom a szülés alatt, és csendben imádkozok, hogy ne menjen semmi balul.

Mikor az orvos megszólal – Gratulálok! Kislány! – egy megkönnyebbült sóhaj hagyja el a számat.

És akkor meglátom őt. A babánkat. És egyszeriben minden homályos – a köldökzsinór elvágása, Kate zokogása, ahogy a gyermekünket tartja a kezében – és a pokolba, nem szégyellem bevallani, hogy könnyek vannak a szememben.

A mi babánk.

– Anne-nek akarom elnevezni. Anyu után – szól Kate, mire újra elérzékenyülök.

– Ez nagyszerű, Kate. Tényleg, igazán nagyszerű.

A doktor szerint, Kate és Anne egészségesnek tűnnek. Bár Anne öt héttel korábban született, gyakorlatilag újszülöttként, több mint 2, 7 kilogramm és rendesen lélegzik. Minden rendben van.

Ezt jegyezd le.

Minden kibaszott nagyszerű. Mikor Anne-t a kezembe fogom, a szívem annyira megtelik, majd kicsordul. Olyan kis apró, ő a legaranyosabb dolog, amit valaha láttam.

Szeretem Kate-et, de ez egy teljesen más fajta szeretet. Ez zsigeri és megkérdőjelezhetetlen.

És felelős vagyok érte. Mi felelősök vagyunk érte.

Szent szar.

Fél órával később Anne Kate mellén alszik, elégedett melegségben, mikor a kórházi szobánkban kitör a káosz, ahogy a szenátor, Ella, Rose, Bailey és Libby megérkeznek, egy óriási „Ó”-k és „Á”-k és egymásnak szóló halk figyelmeztetések „fogd be, mert felébreszted a babát, basszus” kollekciójának formájában.

Körbenézek, ide-oda Kate és Anne, illetve mindenki között, aki az ágyuk köré gyűlt, nevetnek és beszélnek. Kate ragyog, ahogy a gyermekünket tartja. Az ablak túloldalán a hó továbbra is sűrűn hullik, és arra gondolok, nincs olyan hely a Földön, ahol több szeretet zsúfolódott volna össze, mint most itt.

– Caulter – szólít Kate a felforduláson keresztül. – Még mindig szeretnék esküvőt.

– Jaj, édesem, a lelkész már hazament – mondja neki Rose.

– De még így is megcsinálható – válaszolom.

– Nem szeretnéd csak újra csinálni a ceremóniát? – kérdi Rose. – Mert megtehetjük.

Kate nevet. – Én boldog vagyok így – mondja. – Mindenesetre az esküvő mesés volt, Rose.

– Az biztos – feleli a szenátor, és Ella mosolyog, ahogy Libby és Bailey nem tudják megállni kuncogás nélkül.

– Nem, nem volt azt – ismeri be Ella, nevetve. – Nevetséges volt. Totális katasztrófa.

Ezen már mindenki kacag, Kate-et rázza a kuncogás, igyekezvén nem felébreszteni a babát. – Pontosan az volt, aminek lennie kellett – mondja Kate.

– Nagyszerű történetet mesélhetünk majd Anne-nek a születéséről – teszem hozzá.

– Ez az ő születésének története – válaszolja Kate. – És ez így tökéletes.

– Pillanat – mondom neki. – Mindjárt visszajövök.

– Hova mész? – kiabál Kate.

– Keresek egy lelkészt – kiáltom vissza.

És mintha az égiek is így akarnák, szinte azonnal találok egyet. Valójában belerohanok a folyosón.

Szó szerint.

Pont beleszaladok a Mikulásba.

Éjszakára itt ragadt a gyermekosztály látogatása után a vihar miatt.

– Sajnálom! – mondom, a szavak rohamtempóban hagyják el a számat. – Egy lelkészt keresek. Épp most született babánk. Összeházasodunk. Mármint, úgy volt, hogy ma összeházasodunk, de minden a feje tetejére állt. És babánk született. Vagy a francba, ezt már mondtam?

– Á, nos, a pokolba is – feleli. – Megtalálta a megfelelő embert.

– Huh?

– Meg akar nősülni, nem?

– Azt mondja, hogy össze tud minket adni? Legálisan?

Vállat von. – Neten végeztem.

Látom magam előtt, ahogy ezt a jövőben az idősebb Anne- nek mesélem: „És így adta össze anyádat és apádat karácsony este a Mikulás. A születésed napján.

Berontok a szobába a nevető Télapóval a nyomomban. – Ho- ho-hó, boldog karácsonyt!

Kate oldalra dönti a fejét. – Igazán Caulter? – kérdi. – Szándékosan próbálsz engem megint traumatizálni?

– Erről elfeledkeztem – válaszolom. – Mi van ezzel az izgatottsággal?

– Miről van szó? – szól közbe Libby. – Télapó fóbiád van?

– Nem pontosan – feleli Kate.

– Lelkészre van szükségünk, nem a Mikulásra – mondja Kate. – Persze nem sértésből, Mikulás. És Ella, ne is próbáld javasolni, hogy a gyűrűket meg egy rénszarvas vigye.

– Egy rénszarvas! – leheli Ella, szemei elkerekedtek. – Fenébe. Gondolnom kellett volna erre!

– Kvalifikált vagyok – szólal meg a Télapó.

– Az északi sarki templom jóváhagyásával? – nevet Kate.

– Majdnem – válaszolja a Mikulás. – Az internetével.

– Akkor? – kérdem Kate-et. – Attól félek eléggé korlátoltak a lehetőségeink. Miku vagy semmi. Ne vegye magára, Miku.

– Igazából Gary vagyok – feleli.

Kate kacag. – Jó ez így – mondja. – Nem, nem is jó. Tökéletes.

– Hol vannak a gyűrűk? – kérdi Libby.

Bailey nevet. – Mikor indultunk, Bryan épp azt magyarázta Joe-nak, hogy inkább követi a nap hátra levő részében a majmot, hogy ő maga halászhassa ki a gyűrűket a majomkakiból, azok után, amiket a Celtics meccsen művelt azzal a lánnyal.

Kate felnyög. – Nem tudom, akarunk-e kakis gyűrűt viselni.

Felkapom a szívószálat Kate tálcájáról, és a papírcsomagolással együtt kis gyűrűkbe csomózom. – Ezek megteszik.

Szélesen elmosolyodik. – Valóban – mondja. – Akkor csináljuk, még mielőtt Anne felébred?

– Szeretnéd, ha addig fognám a babát? – kérdi Rose.

– Nem – feleli Kate, és megfogja a kezemet, Anne meg továbbra is elégedetten szuszog a mellkasán. – Úgy érzem, minden épp úgy tökéletes, ahogy van.

– Van bármelyikőjüknek fogadalma, amit fel szeretne olvasni? – kérdezi a Mikulás.

– Szerintem elkavarodtak a felfordulásban – válaszolom. – De van valami, amit mondani szeretnék. Katherine Harrison, kurvára szeretlek.

Kate nevet. – Örülök, hogy igyekszel cenzúrázni a szavaidat.

– Igenis kurvára szeretlek. Jobban, mint azt valaha is hittem, hogy képes leszek. És ez ma megtöbbszöröződött. Szétvet a boldogság, hogy életem hátra lévő részét veled és a családunkkal tölthessem. – Rácsúsztatom a papírgyűrűt az ujjára.

– Katherine? – kérdezi a Mikulás.

– Én is kurvára szeretlek, Caulter Sterling. Nem hittem volna a gimiben, hogy veled fogom leélni az életem. Vagy hogy te leszel a gyermekem apja.

– Ott helyben agyvérzést kaptál volna – nevetek, és rácsúsztatja a szívószálgyűrűt az ujjamra.

– Valószínűleg – feleli. – Akkoriban eléggé nagyra voltam magammal.

– Én meg elég nagy seggfej voltam.

– Jobban szeretlek, mint bármi mást a világon. És imádom ezt a kicsi lányt. Alig várom a közös életünket.

Télapó megköszörüli a torkát. – Az északi sarki templom által rám ruházott hatalommal, ezennel férj és feleségnek nyilvánítom önöket. Megcsókolhatja a menyasszonyt.

Áthajolok a kórházi ágyon, hogy megcsókoljam Kate-et. A csók finom és édes, és én teljesebbnek érzem magam, mint korábban bármikor. Belesuttogok a fülébe. – Kibaszottul szeretlek, Hercegnő.

Kis sírás tör ki Anne-ből, át a nevetésen és tapson, és Kate egy vigyorral néz fel rám. – És is téged, Pöcs.

Epilógus

A következő Karácsony
KATE

– Kicseszett Boldog Karácsonyt, Hercegnő! – suttogja a fülembe Caulter, figyelembe véve a kicsinkre, aki épp elvetemült sebességgel mászik keresztül a keményfa padlón a nappaliban. Anne ma egy éves. Két hete mászni kezdett, és mára már olyan, mint egy profi mászó. Olyan, mintha örökké ezt csinálná.

– Ez kibaszott boldog Karácsony lesz – suttogom vissza, mielőtt Anne odaér hozzánk. – Boldog évfordulót!

A kislányunk felhúzza magát Caulter nadrágjába kapaszkodva, egészen addig, amíg fel nem áll.

– Hé, kicsim – mondom azon az édes, éneklős baba hangon, amit mindig, mikor hallottam másoktól, megesküdtem, hogy sosem fogok használni a gyermekemmel.

– Ki kúszik úgy, mint egy valódi rocksztár?

Lehajolok, hogy a karomba kapjam, miközben Caulter rám pillant.

– A rocksztárok tényleg kúsznak? Szerintem ez nem a megfelelő hasonlat.

– Ne is foglalkozz apáddal – mondom Anne-nek, miközben körbefordulok vele a karjaimban. Hisztérikusan kuncog, ahogy mindig, amikor repülőzünk vele a szobában. – Apád csak nem értékeli a jó szóképeket.

– Ó, határozottan értékelem a jó képeket – mondja Caulter, miközben rám kacsint, ahogy hátranézek a vállam felett.

Elsétálok Anne-nel a karomban, és az arckifejezése nevetésre késztet, amitől csak még erősebben kuncog.

– Aaaaa... Paaaaaa.... – kuncogja.

– Csak nem azt mondta, hogy apa? – kérdezi Caulter felderülő arccal.

– Azt hiszem, lehet hogy egy Aaaa! – mondom – Megpróbálod mondani, hogy apa, kislány? Mondd újra: A-Paa.

De csak úgy néz ránk, mintha idióták lennénk, ahogy lassan még többször kimondjuk: A-paa.

– Lehet, hogy csak a fejünkben volt – mondom.

– Nem – mondja Caulter. – Hallottam. Apa volt.

– Kizárt. Először az anyát fogja mondani. Ugye, Anne? Mama.

– Nagyon féltékeny vagy. Az első szava teljesen biztosan Apa volt.

– Ha az Apa alatt egy véletlen gügyögésre gondolsz, akkor igen – mondom ugratva.

– Irigy.

– Soha – mondom, és arcon csókolom Caultert. – Fürdessük meg és dugjuk ágyba?

– Igen, hosszú napja volt, és szeretnék egy kis időt kettesben veled – mondja.

Ma volt Anne első szülinapi partija és a délutánt a családunkkal és barátainkkal töltöttük a tóparti házban, New Hampshire-ben. Természetesen ez már a mi házunk.

Tavaly, miután kijöttünk a kórházból, apám azt mondta nekünk akarja adni a tóparti házat. Mindig is a te helyed volt – mondta. Az állandó lakhelyét áttette Washington D. C.-be. Tehát mi beköltöztünk Lake Winnipesaukee-ba, arra a helyre, ahol az összes emlék megmaradt anyukámról és rólam, és az emlékeink arról, amikor Caulter és én egymásba szerettünk.

Itt értékesítem az alkotásaimat Libby galériájában, Caulter pedig továbbra is működteti az alapítványát. És most itt nevelhetjük fel Anne-t is.

A kislányunk boldogan játszik a kádban a fürdőjátékaival, Caulter pedig körém csúsztatja a karját, ahogy figyeljük. Játék a kádban gumikacsákkal és műanyag hajókkal, nem igazán így képzeltem el az évfordulónkat, de őszintén szólva nem is szeretném másképp.

Ez nem egy szuper romantikus utazás Balira, vagy őrült szex valahol egy hotelszobában. Már Caulter, én és Anne vagyunk. Egy család. Ez értékesebb és teljesebb, mint valaha is gondoltam volna.

– Egy év – mormogja mellettem Caulter. – El tudod ezt hinni? Már egy éve. Olyan gyorsan eltelt.

– Minden annyira megváltozott, mióta először találkoztunk.

– Most egy család vagyunk – mondom. – Van egy olyan érzésem, hogy minden ilyen gyorsan fog menni – mondom felnézve rá.

Caulter felsóhajt. – Tudom – mondja. – Biztos vagy benne, hogy nem tudjuk örökre ebben a korban tartani?

– Ó, élvezed a hajnali 2-kor ébredést és a fogzási mizériát? – ugratom.

– Mi az? – kérdezi. – Túl kimerült vagyok ahhoz, hogy megértsem, amit mondasz.

– Ez mind homályos.

– Boldog homály – mondja – Be tudod ezt fejezni nélkülem?

– Persze. – Figyelem, ahogy távozik, azon gondolkodva, hogy mire készülhet, de túlságosan elvonja a figyelmemet Anne fröcskölése és kuncogása ahhoz, hogy túl sokáig kíváncsi lehessek. Ehelyett megfürdetem és leülök vele a hintaszékbe.

Mielőtt még olvashatnék neki valamelyik babakönyvéből, elalszik, mint a villám.

Nézem, ahogy alszik, elgondolkodva az elmúlt éven és azon, hogy mennyi minden megváltozott – nem csak azon, hogy Anne ugrásszerűen nő, vagy a Caulterrel való kapcsolatom elmélyülésén, hanem mindenről.

Természetesen nem volt könnyű, de a dolgok kezdenek javulni apámmal. Washington D. C. -be költözött, és ugyan nem akarja feladni a politikai karrierjét, de Anne-nel olyan kapcsolata van, amilyen velem soha nem volt.

Keserédes, de azt hiszem, ez az élet. Nem változtathatsz a múlton – az egyetlen dolog, amit tehetsz, hogy dolgozol azon a jövőn, amit szeretnél. Tehát apám és én is dolgozunk az ügyön.

Ella szintén fejlődött. Annak ellenére, hogy kijelentette „soha ne hagyjátok, hogy a baba nagyinak hívjon! Nem vagyok elég öreg, hogy nagymama legyek!” Anne őt is teljesen elbűvölte. A televíziós sorozata továbbra is jó megy, és gyakran látogat meg minket New Yorkból. Ő és apám most olyanok, mintha régi barátok lennének, bár esküsznek, hogy nincs köztük semmi. Legalább ebben az ünnepi szezonban nem kaptuk rajta őket a Mikulás és az ő rossz manója játékon.

Még.

Libby és Bailey összeházasodtak, és Libby babát vár. Nevetségesen és képtelenül boldogok.

Joe valóban követte a majmot a tavalyi évben az esküvőn, mintegy bűnbánatként, hogy elhozta hogyishívjákot a szertartásra, amíg tizenkét órával később a majom ki nem nyomta a jegygyűrűket. Egyébként úgy döntöttünk, új gyűrűket szerzünk – nem szívószálból és csomagolásából.

Az esküvői képeink – az elsőről, nem a kórházban készültek – később felkerültek az internetre („Esküvői katasztrófa”), de Caulter és én túl elfoglaltak voltunk Anne-nel, hogy törődjünk vele. Vicces, hogy a születése napján azonnal átrendeződtek a prioritásaink.

Caulter mögém lép és egy percig csendben áll ott velem, őt figyelve. Karja a derekamra siklik, és szorosan magához húz. – Nagyon elvesztél a gondolataidban – mondja. – Annyira békésnek tűnik.

– Tudom – mondom. – Nem tudom megunni, hogy nézzem őt, ahogy alszik, így összegömbölyödve.

– Én sem – mondja Caulter lágy hangon. Állunk ott még egy percet, mielőtt suttogni kezd. – Most menjünk innen!

Elfojtok egy kuncogást, amikor kézen fogva kihúz a gyerekszobából, a folyosón megállva azonnal lehajol és a vállára dob. – Mit csinálsz?

– Ez az évfordulónk – mondja, és a fenekemre csap. – És beviszlek a hálószobába, hogy megrontsalak.

– Azt hittem, már megrontottál – mondom nevetve.

– Akkor szeretnélek beszennyezni téged.

– Az ugyanazt jelenti.

Erősebben csap a fenekemre, felnevetek és rácsapok a hátára.

– Tegyél le – mondom. – Nem engedem, hogy elfenekelj csak azért, mert rosszul használod az angol nyelvet.

Lecsúsztat maga elé és szorosan a keménységéhez húz. – Ó, igen? – kérdezi. – Miért fenekelhetlek el akkor?

– Az évfordulónk miatt – mondom.

– Reméltem, hogy ezt fogod mondani – mondja, és megfordít, a keze azonnal a nadrágom gombján van, könnyed mozdulattal húzza le.

És meglátom a hálószobát – gyertyákkal díszítve, rózsaszirmok szétszórva az ágyon és a padlón egy vonalban. És az ágy közepén szexjátékok és fehérnemű. És ajándékpapírba csomagolva egy téglalap alakú tárgy, valami egy keretben.

– Az egy műalkotás? – kérdezem, ahogy Caulter teljesen lerántja a nadrágomat a lábaimra. – Az első évfordulóról kellene lennie egy papírnak. És azt hittem abban állapodtunk meg, hogy minden ajándékot Karácsonyra tartogatunk.

Kihagyom az évfordulós ajándékot, amit neki tartogatok.

– Ez egy műalkotás – mondja, és kezét a meztelen fenekemre csúsztatja, majd fel a hátamon, mielőtt áthúzná a felsőmet a fejemen. – A papír túl unalmasnak tűnt.

– Kérlek, mondd, hogy ez nem egy festmény a farkadról, vagy valami ilyesmi – mondom megfordulva, hogy lássam őt.

– Mondja a lány, aki vázlatokat készített a farkamról és betette őket egy „Pöcs” című művészeti kiállításba. A számhoz hozza a száját és a testem életre kel, amikor megérint, ujjait felfuttatva a hátamon, amíg el nem éri a melltartómat és ügyesen kikapcsolja.

– A kiállításon nem voltak igazi pöcsök – mondom. – Nos, addig, amíg meg nem jelentél.

Caulter megmarkolja a csupasz fenekemet. – Milyen szellemes.

– Láthatom? – kérdezem.

– Határozottan engedem, hogy megnézd – mondja kibontva a nadrágját.

– Azt is – mondom.

– Nyisd ki.

Letépem a csomagolópapírt, mint egy gyerek karácsony reggelén, és megnézem a képet. – Istenem.

Caulter teljesen meztelenül vigyorog rám, ruháit a padlóra dobta.

– Ez az első fotó, amit valaha készítettek rólunk.

Ez az a fotó. Caulterről és rólam, ami minden problémát okozott. Caulter és én apám Washington D. C. -i házának első udvarán egymással szemben állva bemutatunk egymásnak. Ez a kép ellepte az internetet.

– Szereztem egy eredeti példányt a riportertől, aki lőtte – mondja Caulter.

– Mondtam neki, hogy ez egy emlék.

– Nem hiszek neked – mondom nevetve. Nevetséges, Caulter módján mégis nagyon figyelmes.

Soha nem emlékeztem volna rá, hogy ez volt az első kép, ami készült rólunk.

– Tudom – mondja. – Annyira romantikus vagyok.

Hozzá fordulok, és az említett testem az övéhez nyomul. Elektromosság szalad végig rajtam, ahogy a bőrömön érzem a bőrét. Ajka az ajkamon, a keze áthalad a testemen, áramot vezet végig rajtam. – Az vagy – mormogom, miközben az ágyhoz vezet.

Amikor tenyerét a mellem fölé viszi, majd le a hasamon, ívbe feszítem a hátamat, sürgetve ót. A szája szinte azonnal a lábam között van, keze az arcához húz. Nyelve lassan és kényelmesen kanyarog, miközben úgy fal engem, mintha a világ összes ideje az övé lenne, és nem egy fogzó baba szülei lennénk.

Behunyom a szemem és elfelejtek mindent, ahogy a szenvedély elhatalmasodik rajtam.

Caulter elhúzódik, pont akkor mikor a csúcs szélén vagyok. – Nem mehetsz el ilyen könnyen – mondja és elvigyorodik, miközben nyelvét egy pénisz alakú vibrátorral helyettesíti. Lassan dug engem, anélkül, hogy bekapcsolná a rezgést, a farka hegyét a legérzékenyebb pontomnak feszíti, és felnyögök.

Érte nyúlok és hüvelykujjammal simogatom a farka hegyét, masszírozva az előváladék cseppjét, mielőtt tövétől a hegyéig cirógatnám őt. Caulter szeme elnehezedik és nem sokkal később a farka lüktetni kezd a kezemben. – Mondd, hogy jöjjek – suttogom.

– Közel vagy? – kérdezi Caulter. A hangja ünnepélyesen szól, szavait apró levegővételek szakítják meg, ahogy a kezemmel dolgozok rajta. Szememet a farkára szegezem, és a számban akarom őt.

– Úgy szeretnék elmenni, hogy a számban vagy – könyörgöm.

– Azt akarom, hogy a számban menj el, hogy megízlelhesselek.

Caulter hangosan felnyög. – Nem úszod meg ilyen könnyen, Hercegnő – mondja, elengedi a vibrátort és elveszi a kezemet a farkáról. – Azt akarom, hogy a vibrátorral a puncidban és a farkammal a szűk kis segglyukadban élvezz el.

Szavaitól benedvesedek, és puncim automatikusan összehúzódik a vibrátor körül, miközben figyelem, hogy legördít egy óvszert a farkán. Mindentudó pillantást vet rám.

– Tetszik? – kérdezi. – Akarod, hogy mindened az enyém legyen?

– Azt akarom, hogy mindenemet megkapd – mondom.

– Ne nyúlj a vibrátorhoz – utasít. – Érintsd meg a melleidet.

Azt csinálom, amit mond, kezem cirógatja a melleimet, ujjaimmal úgy szorongatom a mellbimbómat, ahogy ő szokta, és nyögés hagyja el az ajkaimat.

– Azt akarom, hogy a lábaid a levegőben legyenek – mondja szigorúan, hangja erélyes és bizsergést ébreszt a lábaim közt a gondolat, hogy mit fog csinálni.

Helyezkedem neki, megnyomom magamban a vibrátort, tenyerem a csiklómat dörzsöli. – Siess – mondom, bár tudom, hogy kínoz az időhúzással.

Azt csinálja. Felemeli a lábaimat és a vállára húzza, egyszerre csak az egyiket. Húzza az időt, keze a mellemre szalad, masszírozza őket, majd hogy kínozzon, beljebb tolja a vibrátort és a legalacsonyabb fokozatra állítja. Akármennyire alacsony is, a stimulációtól majdnem elmegyek, be kell csuknom a szememet és kényszerítenem kell magamat, hogy várjam meg.

Amikor besíkosított farka hegyét a segglyukamnak feszíti, élesen veszem a levegőt a fogaim közt, felkészülve az élvezetre, amikor bennem lesz.

– Ki fogsz nekem tartani, Kate – mondja, amint légzésem felgyorsul.

– Nem tudom, hogy menni fog-e – mondom, és rácsap a fenekemre.

– Ki fogsz.

Nyögök, ahogy befelé nyomul, a lábam közé nyúlva, hogy dugjam magam a vibrátorral, miközben tágítja a fenekem.

Amikor teljesen bennem van, egészen a tövéig, hangosan sóhajtok, a teljes kitöltöttség érzése nagyon finom.

Fentebb akarom kapcsolni a vibrátort. Ahogy lassan dugni kezdi a seggem, finoman cirógat, mindennél jobban szeretnék elmenni.

A várakozás kínzás, különösen, ahogy simogatja a melleimet, megcsípi a mellbimbómat és elmondja, hogy milyen szoros vagyok és mennyire szeret dugni engem.

Lassú mozdulatokkal kínoz engem, gyötrelmesen, amíg az ágyneműt markolászom, és alig vagyok képes tartani.

– El kell mennem – könyörgöm.

– Közel vagy, Hercegnő? – Kevésbé visszafogottan dug, golyói a farpofámnak csapódnak, a gondolat, hogy a golyóit ilyen mélyen belém temeti már túl sok.

– Nagyon közel – mondom.

– Még nem – mondja, de tudom, hogy ő is közel jár. – Csak akkor mehetsz el, ha én azt mondom.

Mindenesetre felkapcsolom a fokozatot a vibrátoron, túl messzire mentem, ezért a fenekemre csap. – Csintalan lány – mondja, hangja vaskos. – Ezért még megfizetsz. Először elmegyek a szűk kis seggedben, aztán kiviszlek a zuhanyzóba, és a falnak dőlve baszlak meg, majd visszahozlak ide, az ágyhoz kötözlek és elmegyek a szűk kis puncidban. Egyre erősebben dug, a farka és a vibrátor között testem minden része a kielégülés peremén van, az izgalom átfolyik rajtam, ahogy az orgazmus felé rohanok.

– Szeretnéd, édesem? – kérdezi belém préselődve. – Szeretnéd, ha megtölteném ondóval a szűk kis puncidat ma este? Szeretnéd, ha felcsinálnálak?

– Terhes vagyok – bukik ki belőlem, miközben a csúcs szélére érek. De inkább úgy hangzik, mint „Teeeeerheeeees vagyok”, ahogy felsikoltok az orgazmustól, és egy párnát szorítok a számhoz, hogy tompítsam.

Szavaim átlökik az orgazmus szélén Caultert, és érzem, ahogy farka lüktet és elengedi, a seggembe élvez. Mélyet sóhajtok, kimerültem az orgazmus intenzitásától, néhány percig egyikünk sem mond semmit.

A szoba teljesen nyugodt, az egyetlen hang a légzésünk, és ahogy a vér hangosan pumpál a fülemben.

Caulter elsöpri a hajat a nyakamból, kezét lefuttatja a vállaimon és karjaimon, amíg el nem éri a kezem és összekulcsolja az ujjainkat.

– Azt mondtad, amire gondolok, hogy mondtál?

– Terhes vagyok – ismétlem meg kifulladtam – Boldog évfordulót!

– Szent szar – mondja felpattanva. Izgatott a hangja, de nem mond semmi mást, csak eltűnik a fürdőszobában, és néhány perc múlva egy meleg törölközővel tér vissza. Miután visszajön, felmászik mellém az ágyba, és hosszan, keményen megcsókol.

– Nem pont így akartam kibökni – mondom halkan.

– Megint terhes vagy – mondja.

– Örülsz neki? – kérdezem.

– Viccelsz? Ez a legjobb évfordulós ajándék – mondja. – Természetesen, Anne születésén kívül. Ez teljesen tökéletes, Kate.

Fejemet a mellkasára fektetve hallgatom a szívverését és boldogabbnak érzem magamat, mint életemben bármikor.

Ennyit egy kicseszett boldog karácsonyról.

VÉGE

Table of Contents

1. fejezet KATE

2. fejezet CAULTER

3. fejezet KATE

4. fejezet CAULTER

5. fejezet KATE

6. fejezet CAULTER

7. fejezet KATE

8. fejezet CAULTER

9. fejezet KATE

10. fejezet CAULTER

11. fejezet KATE

12. fejezet CAULTER

13. fejezet KATE

14. fejezet CAULTER

15. fejezet KATE

16. fejezet CAULTER

17. fejezet KATE

18. fejezet CAULTER

Epilógus