Copyright © Sydney Scott, 2018

© Erawan Könyvkiadó, 2018

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítófotó: Europress Fotóügynökség

Borítóterv: CreaKtive

Tördelés: CreaKtive

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-38-7

A könyv szereplői kitalált személyek. A cselekmény a szerző fantáziájában született. Bora üzlete kitalált üzlet, annak ellenére, hogy az Ipoly létező utca.

Ezt nem hiszem el. Még a klotyóból kijövet is kamerákba ütközöm. A rohadt életbe, szívem szerint a középső ujjamat mutatnám nekik. Vagy a seggemet, de annak csak örülnének. A középső ujjamnak is. Úgyhogy igyekszem kecsesen besiklani a fehér, puha fürdőköpenybe burkolva a fürdőszobába, ahol nincs kamera. Egyszer tutira megölöm ezt a fasz Arielt. És nem, nem egy hableányról, nem is lányról, sőt semmiképpen sem mosópormárkáról van szó, hanem férfiról, a jelenlegi jövendőbelimről. Hogy miért akarom megölni, az nyilván bővebb magyarázatot igényel, de pillanatnyilag nem tudok szépen gondolni arra, aki miatt még egy vécézést is szinte lopva kell elintéznem. Persze én tehetek az egészről.

Megmosom az arcom, a fogam, engedem a kádba a vizet, de mielőtt megtelne, beállok a zuhany alá egy gyors tusolásra. Aztán belehelyezkedem a kagyló alakú kádba, az ideg rámjön, ha felidézem, amikor két napja a fürdőhab alá kellett merülnünk kettesben (fürdőruhában) és úgy ölelnünk egymást valami bulvárlap kedvéért.

Lebukom a víz alá, körém terül a hosszú barna hajam, amit egyébként szőkére akartak festeni, csak hisztérikusan tiltakoztam ellene, így valamiben ők is engedtek. De mondom, én voltam a hülye, hogy ebbe az egészbe belementem.

Két hete még egész jó életem volt. Oké, el-elkeseredtem időnként, hogy nem megy úgy a biznisz, mint ahogy megálmodtam korábban. Azért lettem végül manikűrös-pedikűrös is, mert az esküvői sminkelésből nem tudtam megélni. Végre vége annak a rohadt ronda épített meg tűvégű, agyonrajzolt műkörömkorszaknak, a normálisabb vendégeknek csak lakk meg géllakk kell, szóval már egyre szívesebben csináltam, de a főnöknőm, akitől a helyiséget béreltem, hirtelen árat emelt, én meg otthagytam a picsába az egészet. És ugyanilyen sürgősséggel kibéreltem egy szép szalonban egy szép szobát. Aztán ott is árat emeltek, úgyhogy végül hitelből megvettem egy kis utcai üzlethelyiséget, felújítottam, dolgozik nálam egy fodrász, és szerintem kozmetikust is találok hamarosan. Most én vagyok, aki kiadom a fodrásznak a széket, aztán ha lesz, a kozmetikusnak a még üres hátsó szobát, legalább a rezsire így nincs gondom.

Egyetlen probléma, hogy a vendégköröm nagy része nem váltott miattam kerületet, vagy ha azt még váltott volna, a Rózsadomb tetejéről eszük ágában sincs a körmük miatt bemerészkedni a Lehel piac környékére, így újra kell gyűjtenem a kuncsaftokat. Ráadásul csak heti négy napot dolgozom, hétfőtől szerdáig, illetve szombaton, mert csütörtökön és pénteken, immár egy éve az egyik kereskedelmi tévében sminkelek látástól vakulásig. De legalább érdekes fazonokkal találkozom, látom, milyenek valójában a félálomban mókázó reggeli műsorvezetők, a néha agyament vendégeik, a híradós meg egyéb bennfentes pasik, akik folyamatosan a nyálas udvarlós vakert nyomják, lett egy csomó meleg barátom, női ellenségem, és még sorolhatnám. Végül is szórakoztató feladat, a korán kelést pedig már megszoktam.

Csak hát eladósodtam ezzel az üzletnyitással. Ha nem adósodom el, akkor nincs az az isten, hogy most a fürdés után beszivárogjak Arielhez a hálószobába és ébresztgessem a kamerák előtt. Nincs az az isten, komolyan mondom.

Két hete még azon filóztam, hogy kicsit ki kéne bővíteni a színskálát, mármint a géllakkjaim színskáláját, miközben reggel, munka előtt a szórólapjaimat dobáltam be a környék postaládáiba. Lucskos, csatakos ősz végi nap volt, az a kellemetlen, trutyis, nedves hideg, ami az ember csontjáig hatol. Mégis mentem, mert kell a vendég. Ha több színt tartok, merészebbeket is, akkor remélhetőleg jobban felfigyelnek a szép körmökre a kuncsaftok ismerősei, és talán többen jönnek majd hozzám. Emellett azon is pörögtem, hogy mielőbb találjak kozmetikust, lehetőleg vendégkörrel, mert elég volt, hogy a fodrász csajjal ott malmozunk munkaidőben, ő kezdőként, én egy új üzlet tulajdonosaként, és várjuk, hogy végre fellendüljön a forgalom, azonban alig-alig tér be valaki.

De még be sem értem, amikor jött a hívás. A csatornától érkező telefonokat mindig felveszem, mert az legalább fix munka, fix pénzzel.

– Bora, akarsz úgy élni, mint egy igazi sztár?

Na jól van, hagyjál már a hülyeséggel, valaki telefonbetyárkodik, gondoltam. De aztán bemutatkozott, ő Noel, a szórakoztató műsorok atyaúristene. Ismerem egyébként, jó gyerek, kedves meleg srác. Egyben munkamániás és flúgos is.

– Elég hülye kérdés – válaszoltam.

Múltkor ott ült az esti híradó után a székemben, már csak miatta maradtam, kérte a szokásos arcpakolását és közben ventilált a benti meg a magándolgairól, a megbízhatatlan pasikról (ebben sajnos egyetértünk), és mire befestettem tartós feketével, allergiamentessel a szempilláit, addigra én is elmeséltem neki ezt-azt a magánéletemről. Én már szinte semmin sem lepődöm meg, de azért a kérdésén most elcsodálkoztam. Szerintem nincsenek sztárok ebben az országban, csak ők hiszik azt, a csatornánál, meg a futtatott embereik, hogy a sztárkorszakban élünk. De visszanyeltem, amit mondani akartam, és egy bizonytalan igent rebegtem.

– Akkor suhanj be, amint tudsz. Beszédünk van veled!

– Te egy istennő vagy – fogadott Noel, amikor az asszisztensének az asszisztensének az asszisztense, aki a székház kapujában várt, felkísért a „nagy tárgyalóba”. Eddig azt sem tudtam, hogy van kis tárgyaló meg nagy tárgyaló, de itt legalább tízen ültek, és mindannyian várakozón tekintettek rám.

– Aha – dünnyögtem, és fogadtam a pusziját. Mi a fenét akarhat, ha ilyen hülyeséget mond? Gőzöm nem volt róla, hogy ezeket az embereket most mind sorra ki kell sminkelnem, vagy mi lesz. A tárgyalóban hasított a légkondi, ami azért így télvíz elején elég merész dolog, főleg, ha nem vagy klimaxos, de nem reklamáltam. – Mit akarsz? – suttogtam a fülébe, de nem válaszolt, hanem az ovális asztal közepéhez vezetett, ahol rögtön kaptam egy széket.

Végigmértem őket. Mindannyian engem figyeltek. Tizenegy ember. Három-néggyel már régen köszönőviszonyban vagyok, szerkesztők, a reggeli műsor főszerkesztője, egy rendező. Látásból talán mindannyiukat ismertem, a fene tudja. Elképzelésem sem volt, mit akarnak tőlem.

– Mesélnél magadról, Bora? – kérdezte Noel.
A szemem forgattam, nem kétségbeesésemben, hanem mert egyre nagyobb hülyeségek hagyták el a száját. Mintha csak castingolnának valamilyen szerepre. Halványan átfutott az agyamon a sejtelem, hogy ezek műsorvezetőt keresnek valami zsé kategóriás realityre a kisebb csatornájukhoz. Biztos túlélőshow, ahol rovarokat kell enni meg vízesésbe ugrani félmeztelenül, vagy egy női marakodós vetélkedő. Ki tudja. Persze miért választanának éppen engem?

– Mesélek én, bár nem tudom, kit érdekel – álltam fel. Ha úgy akarja, akkor belemegyek a játékba, talán még új vendégeket is szerzek a szalonomba, gondoltam. – Manikűrös és pedikűrös vagyok, amit ti körmösnek neveztek. Sminkelek a csatornánál, hozzászoktam a koránkeléshez. A volt pasim lakásában lakom, ez lassan tarthatatlanná válik, mivel ő is ott él. A közelmúltban vettem egy üzletet, amit átalakíttattam szépségszalonná, még van némi változtatni való rajta, de a pénzügyi keret, ami egyébként konkrét bankhitel és szülői kölcsön volt, kimerült. A volt pasimtól oda fogok költözni egy kis időre, amíg fellendül a biznisz, és bérelhetek egy lakást. Van bent egy kanapé, nagyon kényelmes. Huszonhárom éves vagyok, néha családra vágyom, néha még élni akarok, máskor eldöntöm, hogy elvégzem a főiskolát, ahonnan az első évfolyam után kimaradtam. Azonban már csak munka mellett tanulnék, ha fogna egyáltalán még az agyam. Mindenesetre van bennem hebehurgyaság és imádok hirtelen dönteni. Igaz, olyankor általában nem döntök jól, de így lett saját szalonom, ami jól hangzik, nem igaz? – Nem vártam, hogy bólogassanak. Én úgy érzem, hogy nagy dolog, még a körülmények ismeretében is. – Talán még nem igazán nőttem fel, mégis úgy érzem, hogy az összes általam ismert pasiénál érettebb a gondolkodásom.

– És mik a tervei, Bora?

– A terveim? – Ránéztem a szikár, barázdált arcú hapsira, aki vélhetőleg nem értett meg semmit sem abból, amit elhadartam. Fogalmam sem volt, ki ő. – Megtölteni a szalont vendégekkel, és bérelni, de inkább majd venni egy lakást.

– Tehát többet akar dolgozni?

– Hát… eddig úgy tudtam, hogy csak több munkával lehet több pénzt keresni.

Elhallgattam, és vártam, hogy valaki mondjon valamit. Rohadt kínosan éreztem magam, mert a tárgyalóban csend honolt, és még mindig mindenki engem bámult, mintha valami egzotikus állat lennék. Aztán láthatatlan vezényszóra elővette mindenki a mobilját, valamit pötyögtek, Noel pedig csúsztatgatta az ujját a saját mobilja kijelzőjén, majd megköszörülte a torkát és felállt.

– Te leszel az új sztárunk, Bora.

Ennyit mondott, és még mindig nem értettem semmit, csak sejtettem, hogy mégis valami műsorvezetőfélét akarnak belőlem csinálni. Nem tudom, hogy fogják lelassítani a hadarásomat, bár legalább nem vagyok pösze, mint az egyik vörös csaj a reggeli műsorban.

– Nem tudom, miről van szó – ingattam a fejem.

– Mindenesetre már nem sokáig kell a volt barátodnál laknod. Legalábbis ma este át kéne cuccolnod a szalonodba, majd küldünk költöztetőt – mondta Noel. – Pár napig ott laksz, külön jó lesz. Aztán átköltözöl Ariel luxuslakásába.

Ariel? Csak egy Arielről hallottam, méghozzá itt a tévében, meg néha olvastam róla a korábbi szalonban, a pletykalapokban. Som? Vagy Somlay? Nem jut eszembe pontosan a vezetékneve, annyi ugrik be, hogy Ariel, a teniszező, valami híres meg sikeres, sokat balhéznak vele a bírók, vagy inkább fordítva. Azt hiszem, néha összetöri az ütőket, vagy valami hasonló. Lövésem sincs, mert azt sem tudom, eszik-e vagy isszák a teniszt. A pályán történt dolgaival, valami győzelemmel és ha jól emlékszem, sportkocsival került a lapokba, de nem emlékszem pontosan. Jóképű, izmos pasi egyébként, talán már a harminc felé közelít, de azt hallottam, méghozzá az egyik itteni tévéstől, hogy meleg, amivel nincs bajom, és bele is illik itt a csapatba. Csakhogy mit keresnék a lakásában? Főleg hogy jön ez egy tévéműsorhoz?

– Ki az az Ariel, és ő hol fog lakni, amikor én a lakásába költözöm, de legfőképpen: mi ez az egész?

Eddig feszült csend volt, de most felnevetett mindenki, mintha valami marha vicceset kérdeztem volna.

– Somlay Ariel kétszeres Grand Slam-győztes teniszező, akit imádnak a nézők, és mivel tervei szerint pár év múlva abbahagyja a versenysportot, már a saját vállalkozását építi, egy kicsit nagyobb ismertségre van szüksége itthon. Ez számunkra természetesen sosem volt szempont, az viszont igen, hogy vannak körülötte titkok és balhék is, beleáll a konfliktusokba, a nők imádják és elérhetetlennek tartják, a férfiak üvöltve drukkolnak neki minden meccsen a nyilvános teraszokon, ahol a kivetítőkön nézik a mérkőzéseket. Hatalmas nemzetközi rajongótábora van a közösségi oldalakon is, a New York Times az adventi számában a címlapján hozza, és az Év legszebb férfija lesz állítólag. Márpedig a People Magazin listájára rákerülni… egy magyar sportolónak… na az a nagy dolog. Szponzorai vannak, nemzetközi szponzorok, és bárhol megjelenik, ott szívesen reklámoznak a cégek. Viszont a magánéletéről nem sokat lehet tudni – magyarázta Noel. – Jóformán semmit sem. Ám mivel nagy vállalkozást tervez indítani, a józan észre és némi baráti ráhatásra hallgatva hajlandó kicsit többet megmutatni magából az itthoni körülmények közt. Viszont tudnod kell, hogy a pályán szeret dominálni, és a magánéletben sincs ez másképp.

– És én hogy jövök a képbe?

– Te leszel a menyasszonya, Bora. Összeköltöztök. Naponta bemutatjuk majd az életeteket a tévében. És ezért cserében annyi pénzt kapsz, amiből majd megoldod a hiteledet és a lakásproblémádat is, amikor vége a műsornak.

– Miért kell neki kamucsaj? Impotens? Meleg? Pszichopata? – soroltam a kérdéseket.

– A versenysport mellett nem volt ideje komoly kapcsolatot létesíteni – magyarázta komolyan Noel. Igyekszem visszatartani a gúnyos kacajt. – Volt néhány barátnője az évek során, de már két éve egyedül van. Mi pedig szerettük volna, illetve szeretnénk megmutatni, hogy milyen férfi a magánéletben, szóval kidomborítani azt az arcát, amit nem ismernek a nézők.

– Nem pszichopata, nem meleg. Azt nem tudjuk, impotens-e, de nem valószínű – vetette közbe az egyik szerkesztő, Anna, akiről Noel elmondta, ő lesz a műsor főszerkesztője.

– Meddig tart ez az egész? A forgatás, az adások? – kérdeztem nagy levegővétel után. Már majdnem készen álltam életem leghülyébb döntésére.

– Alapból karácsonyig, esetleg hosszabbítunk szilveszterig. A nézettségtől is függ. Természetesen nem publikus, hogy nem fix a hossza.

– De nem kell lefeküdnöm vele?! – kérdeztem, vagy inkább sikítottam.

– Elég, ha elhiteted, hogy megtörtént. Vagyis elhitetitek. Nem leszünk ott kamerákkal a paplan alatt.

Hát bassza meg az ég, azt nem mondták, hogy ugyan a paplan alatt nem, de mindenhol máshol igen.

– Oké – feleltem, merthogy többnyire hirtelen döntök, és viszonylag jó választásnak tűnt, hogy egy hónapra eladom magam az ördögnek, főleg, ha nincs dugás, és ha az ördög amúgy egészen jóképű.

Végül is felmerült bennem, mi lesz, ha menet közben úgy érzem, felrúgnám az egészet, de mire idáig eljutottam, át is siklott a tekintetem az elém dugott szerződés kötbéres részén, pedig azt láthattam volna, hogy több tízmilliót kell fizetnem a csatornának, ha ki akarok szállni idő előtt.

Na de öt vagy hat hét nem nagy idő, azt még fél lábon is kibírom. Erre jutottam. És gondolkodás meg ügyvédi jóváhagyás nélkül ott helyben, mondhatom, szinte olvasatlanul aláírtam a szerződést.

Izmos, magas, atletikus, jóképű, sportos eleganciával öltözik, kellemes, fanyar a mosolya, nem csodálom, hogy döglenek érte a nők. Én üzleti helyzetben találkoztam vele, a tévések nemigen hagytak minket kettesben. Ismerkedés úgy, hogy ott van mellettünk két ügyvéd (az egyik az övé, a másik a csatornát képviseli), Noel, Anna és az asszisztenseik. Ovális asztal mellett történnek manapság ezek a dolgok. És Ariel bemutatkozik, majd megköszörüli a torkát.

– Elmondom a szabályokat.

Azt a mindenit. Két órával korábban még sminkes és körmös voltam, de a magam ura, és szartam a világra. Most meg itt egy pasi, aki szabályokat akar lefektetni.

Hát ez érdekes játék lesz, gondoltam. Önkéntelenül beleharaptam a számba, és felé fordultam. Kíváncsian vártam, milyen előírásokkal kezdi az ismerkedést.

Visszabújok a puha köntösömbe, és kilépek a fürdőszoba ajtaján. Beépített kamerák mindenhol, de hogy ne higgyem, egyedül lehetek a vécén és a fürdőszobán kívül bárhol másutt, még két operatőr is felbukkan a hihetetlen méretű tetőtéri kéróban. Akkora ez a lakás, hogy három nagy család elférne benne. Tegnap betévedtem Ariel gardróbjába, és úgy éreztem magam, mintha a Váci utcai Zara férfiruhaosztályán bolyonganék, az istenért nem találtam a kijáratot.

Beslisszanok a hálóba. Ariel a hasán elterülve alszik, a paplan lazán a dereka körül tekeredik. Komolyan nem tudom, hogy képes úgy aludni egy bekamerázott szobában, mint a bunda. Kicsit idegesít. Nem mondja ugyan, hogy nem a csajokat szereti, persze nem is nagyon lenne lehetőségünk kamerák nélkül beszélgetni, csak amikor a napi értekezletet tartjuk a szerkesztőkkel meg a főszerkesztővel, hallottam ezt a pletykát, aminek minden valószínűséggel van igazságalapja. Továbbá az is fura, hogy sosem fotózták le még nővel. Egy huszonkilenc éves pasi, ha heteró, ilyenkorra már túl van néhány kapcsolaton.

Ahogy bebújok az ágyba mellé – hiszen minden reggel vissza kell bújnom, ez a szerkesztői utasítás –, felidézem a volt pasim arcát, amikor megtudta, hogy elköltözöm tőle. Nem hinném, hogy azt gondolta, visszafordíthatjuk az idő kerekét, de talán azt remélte, ő lép majd tovább elsőként, és nem én. Pedig megbeszéltük, hogy ez már csak társbérlet, és ragaszkodtam hozzá, hogy a rezsi fele mellett adjak neki valami jelképes bérleti díjat. De szerintem nem hitte, hogy tovább tudok lépni. Szerettem, sokáig, majdnem három évig, de az utolsó évben nem volt köztünk szex, és aztán szólt az egyik barátnőm, hogy látta egy társkeresőn. Megnéztem, és tényleg így volt. Állítása szerint csak önbizalomhiánnyal küszködött, és kalandot keresett. Hát nem tudom, nekem ő volt az első, akivel összeköltöztem, ráadásul túl tapasztalt sem voltam, még ha beleszámítom a gimis szerelmeimet (pontosan kettőt) is, bár a második az érettségim napján jelent meg az életemben. De abban biztos voltam, hogy nagyon elszúrtunk valamit, ha szexmentessé vált a kapcsolatunk huszonévesen, és ő más nőkkel akart lefeküdni. Mindegy, a szexuális életünk amúgy is… szóval én kicsit élvezetesebbnek képzeltem el annak idején, amikor még csak olvastam ezekről a dolgokról. De úgy látszik, hiányzik belőlem az a képesség, ami a regényhősökben van, akik orgazmushullámokat tudnak átélni, vagy legalábbis élvezni a szexet.

Végigsimítok Ariel izmos karján. Most tényleg, milyen rohadt nagy büntetés ez a női nemnek, hogy itt egy tökéletesnek tűnő pasi, aki a saját neméhez vonzódik. De mindegy, hiszen ez üzlet. Az idő most kezd ketyegni, mert volt egy bemelegítő felvételsorozat, vagy hogy nevezték, ez ment tegnap az első adásba, két teljes órán keresztül, mínusz reklámidő. Itt eljátszottuk, hogy még külön élünk, mert még csak most kezdtünk randizni. Én a kis üzletemben, a „szegény, dolgos lány”, ő meg a befutott, sikeres, vagány teniszező. Most meg jól összeköltöztünk, felkészítettek, hogy lesznek konfliktusok, sírás, veszekedés, megbocsátás, utazás… Utóbbit már várom, csak nem ültetnek fel mellénk a repülőre egy csomó stábtagot. Vagyis hogy de. Erre szerződtem.

Ariel megmozdul, ám csak a fejét fordítja a másik irányba, a panorámaablak felé. Hullámos, sötétbarna tincseket bámulok. Érzem, ahogy megfeszül a karja a kezem alatt. Tehát felébredt. A rendezői instrukciók szerint hamarosan felém fog fordulni. Ez a második éjszakánk együtt, tegnap még nem csókolt meg, mert elhülyéskedtem a dolgot, de állítólag ma már nincs halogatás, reggel smárolással indítunk. Istenem, add, hogy megmossa a fogát, mielőtt megcsókol! Rémiszt a gondolat, hogy esetleg szájszaga van. Magához húz, még jó, hogy pólóban vagyok, aztán felém fordul, és a számra tapasztja a száját. Visszatartom a lélegzetvételt, és csak akkor folytatom a lélegzést, amikor már majdnem megfulladok.

A francba, milyen rutinos a csókja. De legalább tudja, mi a feladat. Nincs szájszaga, puha az ajka. Nagyon furcsa, nem tudom viszonozni, mert arra gondolok, hogy kiket csókolhatott meg előttem. Nem vagyok normális. Ez egy üzlet. Szerződésem van. Nem kell dugnom, meg semmi ilyesmi. Egy csókba még nem halt bele senki.

Mégsem megy. Összeszorítom a fogam, és reménykedem, hogy a kamerák csóknak látják ezt a fura mutatványt. Alig várom, hogy miután felöltözünk és eljátsszuk a szerelmes reggelizést, a kamerák kíséretében elvágtassak a saját játszóteremre, az üzletbe. Legalább most a sminkelés alól felmentést kaptam, és néhány statisztát is bejelentettek hozzám géllakkra. Ez jó, mert fizetni is fognak, és talán megtetszik nekik a munkám, aztán visszajárnak majd. Filmeznek ám munka közben is, beígérték, hogy esetleg kitalált sztorik lesznek mindenféle ármánykodásról, de ezeket nem mondták el, hogy „spontán” tudjam lereagálni. Hát szuper.

Felöltözve állok a konyhában. Valójában egy hatalmas amerikaikonyhás nappaliról van szó, amelynek ablakából a folyóra lehet látni, meg a túlparton a hegyre. Narancslevet iszom, miközben Ariel a vörös bőrkanapé karfáján ülve a menedzserével vitatkozik telefonon. Lassan rájövök, hogy nem tudom, a vita része-e a forgatókönyvnek, vagy ez maga a valóság. Reggeli után el fog menni edzeni, én pedig dolgozni. Alig várom.

Megcsörren a mobilom. Ha kamera van a közelben, veszik még azt is, ami kihallatszik a másik fél beszédéből. Ez az egyezség. Mindenkinek úgy kell tudnia, amikor beindulnak az adások, hogy összejöttünk. Minden hívásomat hallanak és vesznek a lakásba, üzletembe felszerelt kamerák, akár bejövő, akár kimenő. Tegnap jött le az első összefoglaló a tévében, és már az adás előtt kikapcsoltam a telómat, ügyelve rá, hogy ne lássa senki a stábból, amikor ezt teszem. Anyámat lassan egy hete nem veszem fel, de sokáig már nem húzhatom. Most a legjobb barátnőm, Vivi hív. Fogadom a hívást.

– Tele van veled a net, Bora. Te noooormális vagy?

– Miért?

– Két hete ismersz valakit, és lefotóztatod magad a kádjában meztelenül?

– Ja. Tudod, ilyen a szerelem.

– De mit keresel te a bulvársajtóban? Meg a tévében?

Hiába, vele sem beszéltem, mióta elkezdődött a forgatás. Csak egy sejtelmes üzenetet írtam neki, hogy ne higgyen majd el mindent rólam a következő napokban. Aztán persze nem válaszoltam a kérdéseire.

– Hát így alakult. Miért, bűn a fürdés? Úgy tudtam, dicséretre méltó dolog. Napi szinten művelem.

– Kibaszott vicces vagy. Láttad a kommenteket is?

– Miféle kommenteket?

– Hát ahol elhordanak mindenféle kis kurvának. Láttad?

– Semmit sem láttam – felelem, de görcsölni kezd a gyomrom.

– Akkor igyekezz, nézd meg, és találjuk ki, hogyan lehet ezt helyrehozni!

Vivi egy légitársaságnál pr-asszisztens, és mindig mindent helyre kell hoznia. De ez most más helyzet, mert itt körülöttem van egy csomó sajtós, akiknek az a dolguk, hogy eladják Arielt a lapoknak, és a körülmények ugyebár úgy alakultak, hogy Ariel most velem együtt érdekes.

– Nincs mit helyrehozni, Vivi. Szerelmes vagyok.

– Akkor olvasd el azokat a kibaszott kommenteket, és majd utána legyél ilyen nyugodt, meg ilyen szerelmes! Majd utána mondd, hogy nincs mit helyrehozni! Te, aki mindig dolgoztál a pénzedért, amikor a strandon is úszómesterkedtél középiskolás korodban, hogy megvehesd azt a sárga bikinit, most meg… most meg azt írják rólad, hogy a pénzéért vagy egy pasival? Akiről, ahogy írják, azt lehet tudni, hogy egyik nőjét sem mutatta meg senkinek, de végigkefélte az egész világot. Be vagy oltva HPV ellen? És csináltattál vele HIV-tesztet?

– A világ egyik legjobb teniszezője. Nem csajozik, hanem versenyekre jár.

– Jó. Te tényleg szerelmes vagy. Hogy történt ilyen gyorsan? És… ne nézd a kommenteket, ha már.

– Nem is akartam – vágom rá. Ez volt az első, amit mondtak a szerkesztőségben, hogy a trollok mindenütt ott lesznek, a legjobb, ha nem is törődöm velük. De azért majd kiugrik a szívem a helyéről, és tudom, hogy rá fogok keresni a neten. Remélem, nem fogok kiborulni.

– El kell mesélned, hogy történt. Ma egy ebéd?

– Dolgozom.

– Akkor beszaladok hozzád ebédidőben. Megcsinálod a körmömet, hozok kaját. És elmondasz mindent.

Beleegyezem, csak azt nem említem meg neki, hogy nyilvánvalóan a kamusztorit fogom előadni, mert az üzletem is be van kamerázva. Senkinek, a saját anyámnak sem mesélhetem el az igazat. Persze nem is tenném, a világért sem, és aki ismeri az anyámat, pontosan tudja, hogy miért.

Mi ez? Egy nyúl? Nyúúúúl? A lakásomban? Hogy a francba kerül ez ide?

Már az előszobában készülődünk, amikor előbukkan egy nyúl. Honnan a fenéből tudnám, ez az ő lakása, és tényleg, mit keres itt egy nyúl? Konkrétan átüget az előszobán. Ó, a picsába. Leesik a tantusz, amikor észreveszem azt a kibaszott pink nyúlketrecet. A stáb rám akar fogni egy nyulat. Vagyis azt, hogy én hoztam ide. Első konfliktushelyzet. Nem mondhatom Arielnek, hogy én sem tudtam a nyúlról. Spontán reakció, kapjátok be. Sóhajtok egy nagyot, majd bocsánatkérőn elmosolyodom.

– Ez az én nyulam, Ariel.

– A te nyulad?! – Villámokat szór a szeme. Aztán már ő is a hasznát nézi, amit nyilván a sorozatnak köszönhet majd: az üzleti fellendülést, vagy a biznisze beindulását, mert vicsorogva próbál mosolyt erőltetni magára. – És… hogy hívják? – bukik elő belőle a kérdés. A nyúl eltűnik a nappali irányában. – Kurvára remélem, hogy nem fog ráugrani a bőrkanapéra.

Ilyenek a meleg srácok, csak mondom. A bőrkanapéjuk meg az arcpakolásuk a legfontosabb nekik még ilyenkor is.

– Honnan tudnám? Még sosem látott bőrkanapét – vonom meg a vállam. – Egyébként a neve: Nyúl.

– Meglepően fantáziadús névadás – bólint. – És mit keres itt?

– Velem él. Tudod, mondtam, az én nyulam.

– Még sosem mondtad. Egyáltalán nem hallottam, hogy egy nyúllal élsz együtt.

– Nem kérdezted – vonok újra vállat. Áll az ajtónál, bazinagy táskákban a teniszcuccai, mint aki többhetes tornára indul. Farmerban van, pufimellényben, alatta zöld pulcsi, majdnem olyan élénkzöld, mint a szeme. Rohadt jól néz ki. Legalább két méter magas, mint megtudtam korábban, a magassága miatt is szervál olyan jól. Több mint kétszáz kilométer per órás szervái vannak, ha jól emlékszem a számra, amit pedig többször elmondott.

– Akkor most mi legyen vele? – int a nappali felé. – Nem hagyhatunk itt szabadon egy nyulat.

– Tedd a ketrecébe – javaslom kuncogva. Közben persze rettegek, hogy nekem kell azt a kurva nyulat levadásznom, semmi kedvem egy vadidegen állatot befogni.

– Én?

– Javaslom, ismerkedj meg vele. Az én nyulam mostantól a te nyulad is – nevetek tovább. Kezd szórakoztatóvá válni a helyzet.

– Keressétek és fogjátok meg együtt a nyulat – hangzik az utasítás, ami persze nem hallatszik majd az adásban.

Tíz percig csalogatjuk a megszeppent állatot, én répát pucolok, amit a hűtőben találtam, Ariel egy plüssnyuszit dob be csalinak, amit egy tornán kapott egyik rajongójától, de végül le kell emelnünk az állatról a kanapét. A répára magasról szarik, úgyhogy ezt a répaevő nyulas mesét akár el is felejthetjük mindannyian, akik még hittünk benne. Végül, amikor feladnánk, az én okos kis nyulam magától besétál a pink műanyag szállására, vagyis a ketrecébe. Melegen ajánlom a stábnak, ha már idehozták, akkor enni és inni is adjanak neki.

– Hol fogja végezni a dolgát? – érdeklődik Ariel, amikor rácsukom az ajtót a nyúlra.

– Délután levisszük sétálni – vigyorgok. Őszintén szólva elképzelhetőnek tartom, hogy délutánra a nyúl kiszökik és teleszarja Ariel lakását. Vajon szoktak egy nyulat sétáltatni? Mindegy, jólesik a válaszom után látni a híres teniszező elképedt arcát.

Szóval már van egy nyulunk is, nehogy elfelejtsek utánanézni a neten, hogy miként kell életben tartani, mert nagyon utálnám, ha kinyírnánk szegény párát.

Új pasim, Ariel egy dögös sportkocsival visz el az Ipoly utcába, az üzletemig, nagyon menő. Mivel a kocsiban is kamera van, most sem tudunk semmit privátban megbeszélni, még azt sem tudom, sejti-e, hogy soha az életben nem volt háziállatom. Az edzőpartneréről dumál, meg hogy milyen jól áll, hogy copfban van a hajam, és a nyulam is szép, csak kár, hogy fehér a szőre, mert tele lesz vele a fekete fényes kő a nappaliban. Gondolom, csak belefér a büdzséjébe, hogy kitakaríttasson, de nem szólok be neki, hiszen papíron éppen két hete lángolok a szerelemtől.

Öt hét, még öt hét, a picsába. Bár már túl lennénk az egészen!

Megcsókol, hosszan, én összeszorított fogsorral vicsorgok, aztán enyhül a szorítás az állkapcsomban, és rémülten veszem észre, hogy izgalomhullám járja át a hasamat ott alul.

Nem csinálhatok teljesen hülyét magamból. Ez egy munka, és most az a feladatom, hogy elhitessem ország-világ előtt egy meleg pasiról, hogy heteró, bár erről szemérmesen senki sem beszél. De én tudom, amit tudok. Meg egyébként is. Ez egy munka, aminek megfizetik az árát, beárazva a rohadék kommentelő trollokat is.

Zavartan integetek utána, amikor elszáguld a Váci út irányába.

Az üzlet bejáratának kopott az üvege. Ezen nem segít semmiféle sikálás. Korábban egy büfé működött itt, egy csomó mindent kicseréltettem, háromszor festették át, mire a falakba beivódott kajaszagot nem éreztük már, de a portál nagy üvegtáblájának és ajtajának cseréjére már nem jutott a kölcsönökből. Most elég ronda ebben a lagymatag november reggeli fényben.

Bent már várnak. Panna, a fodrász csodálkozva húzza fel a szemöldökét, miközben a székek felé fordul. Két csaj ül a székeken, és Panna festi valakinek a haját. Legalább itt vannak a statiszták. Panna tudta, hogy új helyzet állt elő az életemben, új pasival, de nem magyaráztam túl a dolgot. Operatőr, kamerák, megvonta a vállát. Eddig csak vágóképeket csináltak, de most más a helyzet, ma többet forgatnának bent, legalábbis tegnap így hallottam. Statisztákkal oldják meg, hogy legyenek munkás hétköznapjaim. Jó dolog ez, na.

Egyikük már be is pattan a székbe, a másik csaj szabadkozik, amiért nem jelentkezett be. Azt felelem, épp van egy lyuk, várhat, nemsokára sorra kerül.

Alighogy elkezdtem vágni az első vendég körmét, és készítem a vizet, amiben áztatja majd a lábát, megszólal a mobilom. Felkapom. Egy régi vendégem akar visszajönni hozzám, mielőbbi időpontot kér. Adok is mára.

Aztán jelentkezik még egy, aki eltűnt a ködben, jönni szeretne újra. Hmmmm. Valami beindult. Mire az első vendéggel végzek, már három új és négy régebbi vendégem kért időpontot telefonon. A mai napom a délutáni stábértekezletig megtelt. Csodálatos.

Fél tizenkettőre megérkezik a régi vendégem, aki elsőként jelentkezett ma be, és rögtön a lényegre tér.

– Nem hozott volna át Budáról semmi és senki, csak te – vihorászik. Ő az egyike volt a rózsadombi vendégeimnek. A kertész-sztorit is tőle hallottam először, arról a pasiról, aki valójában nem is kertész, csak annak adja ki magát: egy gyönyörű egyetemista srác, aki beleszeretett ebbe a negyven körüli csajba. Aki aztán vele múlatta a hétfő délelőttöket, mígnem a férje előállt azzal, hogy az új kertész kritikán alul dolgozik, aszimmetrikusak a sövények, rosszul működik az öntöző, le kéne cserélni. Mármint a kertészt. A csaj persze védte, bár nem tudom, ma hogy áll a történet. A lényeg, hogy utána még négy vagy öt környékbeli vendégem mesélt egy veszélyesen jóképű egyetemista kertészről, aki bár a sövényeket ritka rondára nyírja, viszont beléjük szeretett, és dúl a lamúr, amíg a férj napközben távol van otthonról. Akkor már kértem képet, és mindannyian megmutatták. Ugyanannak a gazfickónak a fotóját. Jó, hát végül is most én is hasonló helyzetben vagyok, de legalább nem hazudok szerelmet, csak a tévénézőknek, akik Noel szerint amúgy is a „szappanoperára” vágynak, de konkrétan Arielt nem hülyítem. Ő sem engem. Persze nem is vagyunk egymás esetei, ő az ismert – legalábbis általam ismert – okokból, és én valószínűleg ugyanazért.

Azon filózom, hogy ezt a kertészt jó lenne egyszer lebuktatni, valamiféle hülyén értelmezett női szolidaritásból a bukását kívánnám látni. Holott lehet, hogy minden csajnak jó így, ki tudja. Mindenesetre a kamerák miatt nem tudok rákérdezni a vendégemnél, de lehetőségem sem igen lenne, mert ő kíváncsiskodik Arielről, meg amit tegnap a tévében látott.

– Alá kell majd írnod, hogy bekerülhetsz az adásba – mondom a dumát, amit betanítottak. – Ha nem akarod, kikockáznak.

– Dehogyisnem. Dehogyisnem! Kár, hogy nem a Prada ruhámban jöttem, irtó dögös, neked is tetszene.

– Tehát csak annyit mondj el magadról, ami adásba mehet – figyelmeztetem, és a szemét nézem, megértette-e ezt az egyszerű kérést, vagy elsodorta a kamerák miatt érzett eufória.

– És milyen az új szalon? – néz körül elgondolkodva. Aztán előrehajol, suttogva folytatja. – Meglehetősen… lehangoló, nem gondolod? Főleg a rózsadombi szalon után. Olyan… túl egyszerű.

– Igyekszem majd alakítani rajta. De egyelőre be kell indítani.

– Van egy lakberendező barátnőm. Át fogom küldeni hozzád. Ha már ezen a környéken kell dolgoznod – forgatja a szemét –, akkor legalább lógj ki a sorból. Csinálj olyan szalont, mintha a hegy tetején lenne, egy luxusvillában. Gondolom, Arielnek meg se kottyan, hogy beletegyen egy kis pénzt a barátnője vállalkozásába.

Nevetnem kell, de csak elmosolyodom. Elképzelem, milyen képet vágna Ariel, ha ma megkérném a kamerák előtt, hogy támogassa a bizniszemet egy kis pénzzel. Természetesen sosem tennék ilyet egyetlen pasival sem, mert bár csak huszonhárom vagyok, de láttam már a környezetemben, hogyan kezdik úgy érezni ilyenkor a pasik, hogy pénzzel mindent és mindenkit megvehetnek. Nekem nem kéne még a szerelmem pénze sem, hát még Arielé. Mert más dolog, hogy hitelt vettem fel, bazi nagy kamatra, meg a szüleim egymilliója is benne van a buliban. Igyekszem mielőbb mindent visszafizetni. Egyébként szép is lenne, ha ilyet kérnék a műsorban Arieltől. Most jutnak eszembe a Vivi által említett kommentek. Szerencsére nincs időm megnézni őket.

Vivi egykor érkezik, szusit hoz dobozban, wasabival, gyömbérrel, szójaszósszal. Már sejti, mivel jár, ha idejön – vagyis hogy bekerülhet az adásba –, de közli: azt hitte, tudunk kamerák nélkül is beszélni.

– Hát velem most olyat nem lehet – tömök be a számba egy rákos tekercset.

– Biztos lehet, csak ki kell találnunk, hogyan – suttogja. Bólintok, de nem szólok semmit. Az aláírás óta sem olvastam el, csak belenéztem a szerződésembe, és felejthetetlen dolgok szerepelnek benne a titoktartásról. Több millió – nem létező – forintomba kerülne, ha elkotyognék valakinek valamit, amit nem kéne. Például azt, hogy az egész csak kamu. Márpedig jelenleg – a mai eddigi bevételtől eltekintve – üres a pénztárcám, és még ha tényleg megkapom is a pénzt a végén, amiről a szerződésem szól, akkor az megy szépen vissza a hitelező cégnek meg a szüleimnek, a maradékból pedig beszállok egy lakásba, vagyis egy lakáshitel önrészébe.

– Szóval totál felfordult az életem – mondom, és igyekszem a majdani díjazás örömének szóló csillogást varázsolni a tekintetembe. – Képzeld, már össze is költöztünk – hajolok közelebb bizalmasan. Tuti, hogy ezt majd jól használhatják adásban.

– És… mennyire komoly? Ennyire?? És eddig egy szót se szóltál róla? Szóval ezért tűntél el. De pont te, így beleugrasz? Ráadásul hozzá is költözöl? Olyan ez, mintha egy sötét kútba vetnéd magad – hitetlenkedik. Tudja jól, hiszen még a gimiből ismer, hogy egyetlen fiúval sem estem még hirtelen szerelembe. Mert bár döntéseket zsigerből hozok, a fiúkkal mindig bizalmatlan voltam, és valószínűleg a bátyám is hozzásegített, hogy ez kialakuljon bennem.

– Hát… tudod. Valahogy… megláttam, összenéztünk, és kész voltam.

Látom ám, hogy majd elolvad, mintha egy romantikus mesébe csöppent volna, amiről mindig is álmodozott. Nem véletlenül voltak ugyanazok a kedvenc könyveink és a kedvenc filmjeink. Senkinek a világon nem mondtuk volna el, hogy milyen csöpögős sztorikat kedveltünk vagány és nagypofájú gimnazistákként.

De visszatér az elandalodásból, és szigorúan néz rám.

– Baszki, Bora, hát azt hiszik a nézők, hogy a pénze miatt vagy vele!

– Szerinted? – mutatom a naptáramat. Ha hiszem, ha nem, szinte egész hétre megtelt időpontokkal, a vendégeim időpontjaival. Újak és régiek, vegyesen. Nem hinném, hogy csak statiszták lennének az újak. – Ha a pénze kellene, bejönnék holnap reggel is nyolcra?

– Én tudom, hogy nem a pénze kell – tárja szét a kezét. – De az emberek nem tudják.

– Szarok rá. Nem érdekel, mit gondolnak.

– Irigyek.

– Ja – hagyom rá. Most pipa vagyok, hogy újra emlékeztetett erre a netes hülyeségre. Szerencse, hogy nem jutott rá időm egész nap, hogy megnézzem a telefonomon a híreket. Most is csöng egyébként. Egy olyan dallamon szólal meg, ami anyámhoz van párosítva. Kicsit idegesítő zene, le is némítom. Most valahogy nem szeretnék coming outolni az üzletben az új kapcsolatomról az anyámnak, telefonon.

– Be kell mutatnod. Ki is találtam, csajdélután helyett csapunk majd egy olyat, amikor csatlakozik. Négy csaj, egy pasi – javasolja a péntek délutáni találkáinkra célozva. Lenne rá egy fogadásom, hogy Ariel nem bírná őket cérnával.

– Mindennap edz, tudod. Meg hát nem is hiszem, hogy ilyesmikre ráérne.

– Mire? Arra, hogy találkozzon a szerelme barátaival? Na azt megnézem, ahogy lemondja. Megnézem, amikor faképnél hagyod. Hiszen azt ő sem hiheti, hogy őt választod a barátaid ellenében.

Jézusom, baszki, gondolom. Megbolondult a legjobb barátnőm. Féltékeny lenne? Szerencsére ezt nem tudom kivesézni vele, mert elfogy a szusi, megérkezik a következő vendégem, és Vivinek is vissza kell metróznia a munkahelyére. De előbb még bekísérem a mosdóba, és suttogva, gyorsan megkérem valamire.

Nagyon jó volt a tegnapi nézettség – összegzi Anna, a főszerkesztő. Van az arcán mindig egyfajta kényszermosoly, amit feltételezhetően az idióta reggeli vendégeknek szokott tartogatni, meg a show-k résztvevőinek, így nekem is. De most őszintének tűnik az öröme. – A nyulas részt kiraktuk a magazinműsorba előzetesnek, és játékot párosítottunk mellé. Imádják, csak úgy dőlnek az sms-ek, úgyhogy a nyúl nagyobb szerepet kap már ma.

– A nyúl? – Ariel zavartan felnevet. Egészen biztosnak tartom, az zavarja, hogy egy kisállat a műsor sztárja, és nem ő.

– Igen, nagyon helyes nyúl, és jól reagáltatok rá. Örülök, hogy Bora bevállalta, nem is gondoltuk, hogy így lesz, de most már tartsátok magatokat ahhoz, hogy Boráé a nyúl, értesz hozzá, már korábban is veled lakott – feleli Anna, és tölt egy kis vizet magának. Ariel lakásában vagyunk, rövid időre kikapcsolva a figyelő kamerák, most beszéljük meg a délutáni, esti és reggeli részeket. – Tehát elviszitek sétálni. Hoztunk hozzá pórázt, hámot. A lényeg, hogy a nyúlnak nem lehet baja, tehát rohadtul figyeljetek rá. Ráadásul egy vagyonért lízingeljük a produkciónak. A neve egyébként Thomas, de tök mindegy, úgysem hallgat rá. Viszont a nézők imádnak titeket a nyúllal, még szimpatikusabbak lesztek.

– Oké – bólogatok. A végén egy nyúl ment meg, és ő viszi el helyettem is a bulit.

– Hogy érted, hogy még szimpatikusabbak? – kérdezi Ariel, és nekidől a konyhát a nappalitól elválasztó, hipermodern, csilivili konyhapultnak. Nincs rajta a reggeli pulcsija, csak egy szűk fehér póló meg egy farmer. Szórakozottan végigmérem, és most fedezem fel, hogy olyan, mintha egy férfi divatmagazin címlapsztárja lenne. A picsába, hogy egy ilyen jó pasi meleg. A gatyán keresztül is látszik, milyen izmos a lába, keskeny a csípője, a pólóján átsejlik a kidolgozott hasizom, és persze a bicepszére ráfeszül az anyag. És az arca… Hát a rohadt életbe. Vagy az teszi, hogy annyira világos a nappali, és jók a fények, de a napbarnított arca markáns, karakteres, valahogy mégis kisfiús. A délutáni fényben egészen világoszöld a szeme. Teljesen zilált a sötétbarna haja, ahogy Panna, a fodrász mondaná, „tincsesedik”, bevallom, elalélok tőle, milyen elképesztően jó pasi. Csodálom, hogy nem szedik szét még itt a ház előtt a csajok. Hacsak nem ők is sejtik, hogy…

A pillantásom visszakúszik a lábára. Aztán a combjára. A combközére. Kényszerítenem kell magam, hogy ne nézzem a domborodó csomagot a lába között. Arra gondolok, vajon milyen formájú és mekkora a farka, ha feláll? Vivi szerint többféle farokforma van, én csak hármat láttam a maga valóságában…

Állj! Ez munka. Ez a pasi nem szereti a nőket. És egyáltalán, hagyjuk ezt a hülyeséget, állítom le magam. Koncentráljunk a munkára meg a díjazásra. És esetleg a nyúlra.

– Te eleve szimpatikus vagy a nézőknek – feleli Anna Arielnek. – A munkáddal érted el azt, amit elértél – mutat körbe a lakáson, és nyilván nem csupán a lakásra érti, amit mond. – Viszont eddig legfeljebb a sportkocsidat meg a trófeáidat mutattad meg nekik, most viszont érzelmes férfiként ismernek meg. Ezzel az emberi arcodat is látják, a pletykák is megszűnnek, amelyek a titokzatosságod miatt esetleg szárnyra keltek. Illetve itt van Bora – fordul felém –, aki keményen küzd azért, hogy legyen hol laknia, dolgozni akar a megélhetéséért, nem fél hitelt felvenni, szórólapozik meg mindenfélével próbálja fellendíteni az üzletét, közben szerelembe esik veled. Csodás páros vagytok. Mindketten harcoltok azért, amitek van, közben pedig egyre inkább kibontakoznak az érzelmeitek… ki tudja, meddig juthatunk még így.

Hirtelen rosszat sejtek, de nem szólok közbe. Csak valami nagyon-nagyon gyanús lesz. Hogyhogy meddig juthatunk? Távolságban nem tudom, de időben csak néhány hétig, nem igaz? Álljunk csak meg: én öt, legfeljebb hat hetet, de konkrétan a karácsonyig tartó időszakot vállaltam azért, hogy egy vadidegen, valszeg meleg hapsival eljátsszam a szerelmest! És pont. Remélem, ők is tudják. És azt is igazán remélem, hogy mindez, amihez próbálom tartani magam, ugyanígy szerepel a szerződésemben. Egyszer el kéne olvasnom figyelmesen az elejétől a végéig.

– És akkor veletek a nyuszi… olyan, mint egy gyerek – áll elő a következtetéssel a főszerkesztő. Aha, klassz. Pedig itt a korom alapján végül is én lehetnék a gyerek, na hagyjuk. Tehát a nyuszink maradni fog, bízom benne, hogy nem nekem kell felnevelnem, takarítanom, sétáltatnom, etetnem, oltatnom, mit tudom én. – Kedves, puha pofijú, szőrös…

– Nem végezheti a dolgát a lakásban – szól közbe Ariel.

– A helyén végzi. Illetve mindjárt elviszitek sétálni. Tehát mondom a továbbiakat: séta a nyúllal, szerelmesen. Utána Ariel esti edzése, Bora ott izgul, és megismerkedik Ariel edzőjével.

– Az nem akármi lesz – rázza a fejét Ariel.

– Miért? – kérdezem.

– Nem könnyű eset az edzőm. Nehéz vele szót érteni, és mindenkire dühös, aki elvonhatja a figyelmemet a játékról. Folyton meg akarok válni tőle, de vele vagyok eredményes.

– Bora mindenkit az ujja köré csavar. Vagy nem. – Anna átsiklik a problémán. – Utána elmentek vacsorázni. Kell egy kis romantika a nézőknek.

– Elvileg korán kell lefeküdnöm. A jövő héten lesz az ATP-sorozat idei zárótornája Londonban – közli váratlanul jelenlegi jövendőbelim. Hogy micsoda? Szerintem nem hallok jól. Utoljára ilyen „korán kell lefeküdni”-szöveget a suliban hallottam. Mármint általános iskolásként. Állítom, ha nem lenne meleg ez a csodapasi, akkor is nehéz lenne normális barátnőt találnia ezzel a szöveggel. Ez olyan, mint amikor az elkényeztetett nagyfiú az anyjának rinyál.

– Tudom, mentek Londonba – bólint a főszerkesztő.

– Nő nem jöhet. – Ariel ellentmondást nem tűrő hangja meglep.

– Dehogyisnem. Erre szerződtetek. De majd hagyni fog korán lefeküdni. Egyébként is, a hotelszobátok nem lesz bekamerázva, csak operatőr megy kábé zsebkamerával.

– Hotelszobánk? Úgy érted, közös szobában aludjak valakivel, bárkivel, amikor egy fontos tornán veszek részt? – Úgy tűnik, komolyan felháborodott.

Vágni lehet a csendet. Majd Anna megköszörüli a torkát.

– Úgy értem, igen. Pontosan szabályozva van a szerződésetekben.

Újra csend. Majd Ariel az ablakhoz megy, hogy lebámuljon a Dunára.

– Két ügyvédem is átnézte a szerződésemet, és egyik sem jelezte a problémát – közli nyugodtan. Problémát! Problémának nevezi, hogy egy csajjal kell aludnia egy hotelszobában! Az agyam dobom el mindjárt. Rohadtul fájni kezd, pedig ez csak munka. MUNKA!

– Nem értem, hol itt a gond – mélázik el Anna. – A lakásodban is együtt alszol Borával.

– Igen. Igen, a szerződött időszakban. – Szerződött időszakban! Hihetetlen, milyen hivatalos ez a fasz. Tudom, neki is kényszer és munka az egész, hiszen nem érdeklik a nők. Nem kéne ennek rosszulesnie. De hát mit tegyek, a hiúságomat sérti. – Viszont arra senki sem gondolt, még az ügyvédeim sem, hogy verseny alatt nem vonhatja el senki a figyelmemet a teniszről?

Ó. Anélkül szálltam fel egy érzelmi hullámvasútra, hogy jegyet vettem volna rá. Ezek szerint képes vagyok elvonni a figyelmét az imádott teniszétől?

– Semmi gond – nyugtatja meg egy kis gondolkodást követően a főszerkesztő. – Majd eljátsszuk, hogy együtt alszotok, de eggyel több szobát veszünk ki, és Bora külön fogja tölteni az éjszakát. Persze a mérkőzéseiden ott drukkol majd, és pályán kívül is találkoztok. Az a helyzet, hogy Londonból a magazinműsorban és az esti adás után élőben is jelentkeznénk, ez végül is a tornára hívja fel a figyelmet… Már kikértük az engedélyt a sportcsatornától, hogy átvegyünk részleteket a meccseidből.

– Hacsak nem esem ki a formámból – mondja fanyar mosollyal. Hogy esne ki? Hát csak eljut a döntőig, ha ekkora sztár, nem? Rám néz, mintha kitalálta volna a gondolatomat, és magyarázni kezd: – A teniszben a férfiaknál az elsők között, mondjuk az első tízben vagy inkább az első ötvenben nagyon kevés a különbség. Ha jól készültél fel, akkor minden fejben dől el: mennyire vagy jó lelkiállapotban, mennyire tudsz koncentrálni, erős vagy-e mentálisan, képes vagy-e hinni abban, hogy te vagy a legjobb.

– Látod, legalább nemcsak téged, hanem a teniszt is közelebb hozzuk a nézőkhöz. Valójában közszolgálati a műsorunk – zárja le a témát egy kacsintás kíséretében a főszerkesztő. Utálom a kacsintást, mindenképpen gáz, de ha egy nő csinálja… hát nem is tudom, mit mondjak. De nem is érek rá ezen meditálni, mert Anna egyenesen nekem célozza a következő mondatait. – Bora, te pedig legyél kedves felvenni a telefont, amikor édesanyád hív.

– Ezt honnan tudod? Honnan tudod, hogy hívott, és nem vettem fel?

– Ott van az asztalodon munka közben a telefonod, és be van kamerázva a szalonod, mint tudjuk. Szóval nem titok, látjuk a kijelződön, hogy anyukád többször keresett. Vagy ha nem veszed fel, akkor légy kedves és mondj egy monológot ilyenkor, hogy miért nem teszed – javasolja. Vagyis inkább utasít. Hát persze, örülnének neki, ha monologizálnék anyámról. Teszem hozzá, lenne mit. – A legjobb, ha felveszed, de tudd, hogy hallani fogjuk a beszélgetést. Esetleg vissza is hívhatod, azonban nézői szempontból jobb, ha felveszed.

Nézői szempontból. Aha.

Na, irány nyulat sétáltatni, az még mindig jobb buli.

A Nyúl egyáltalán nincs hámhoz és pórázhoz szokva, de ez csak lent, a parkban derül ki. Persze az is lehet, sőt felettébb valószínű, hogy mi nem vagyunk egy pórázos nyúlhoz szokva. Végül is hogy kinek a kezéből csúszott ki a póráz, az most lényegtelen, bár nem kell különösebb jóstehetség hozzá, hogy megjövendöljem: hamarosan vita tárgya lesz.

Ahogy a nyulunk lelép, Ariel arcán látszik a bizonytalanság. Vajon menjünk utána, vagy hagyjuk? Kell nekünk ez a nyúl? De alig egy-két másodpercet tétovázik, aztán indul. A házhoz tartozó parkban elvileg csak a lakók sétálnak, gyakorlatilag bárki bejöhet, így többen nézik a kamerás operatőröket, akiknek a jelenléte ránk hívja fel a figyelmet.

– Te gyere a bokor felől! – kiáltja Ariel, és villámtempóban a nyúl után ered. Mondanám, hogy gumicsizmában a sáros fűben nem egy életbiztosítás futkározni, de mit tehetek mást? A végén még elhúz a nyulunk egy hajón, vagy mit tudom én, hol. Rohanni kezdek. A bokorba természetesen seggen érkezem, a nyúl megijed, akkorát ugrik, hogy rám is a frászt hozza. Mindezt megkoronázza, amikor Ariel ráveti magát, és az állatot szorosan ölelve rajtam landol. Ilyesminek képzelem el a rögbit. Rohadt nehéz ez a pasi, ráadásul a bordáimon kötött ki, nem tudom eldönteni, hogy a súlyától vagy a fájdalomtól nem kapok-e levegőt. A francba, remélem, kötöttek ránk baleset-biztosítást.

– Jól vagy? – kérdezi a rajtam fekvő, olyan szexi hangon, hogy libabőrös leszek.

– Eltekintve attól – nyögök fel –, hogy alig kapok levegőt, eltört pár bordám és tuti elszakadt a kedvenc Superdry farmerem… Hát igen, jól vagyok. És te?

Elröhögi magát, feltápászkodik, egyik kezével a nyulat markolja, a másikat felém nyújtja, hogy felsegítsen. Az operatőröknek és az arra járóknak igazi csemege lehetünk, ahogy nyakig sárosan, egy nyulat szoros őrizetben tartva a társasház recepciója felé rohanunk. Ariel a kezemet fogva húz magával, jó gyors tempót diktál, a torkomban dobog a szívem, lassan kiugrik a helyéről, mégis vigyorgok, ahogy lehagyjuk a kameramanokat. Valójában előlük menekülünk, ezen felröhögök futás közben. Ariel rám néz, ő is vigyorog.

A liftben rezegni kezd a telefonom, mivel némára volt állítva. Éppen becsukódik mögöttünk a liftajtó. Elővadászom a mobilt a farmerzsebemből, sáros lesz a kezemtől a hátlapja. A hívó neve hatalmas betűkkel: ANYU.

Ohhh. Visszaraknám a farzsebembe a telót, de Ariel a nyúltól szabad kezével megragadja a csuklómat.

– Vedd fel – mondja. – Itt a térerő se túl jó, de mivel nincs kamera, tuti nem fogják lehallgatni.

– Gondolod? – tűnődöm. Tegnap mondtam neki, hogy anyám semmit sem tud a helyzetről, biztosan meg fog lepődni. És ez egészen enyhe kifejezés.

– Biztos. Csak látott már tegnap a tévében, és ha nem beszélsz vele, annál rosszabb.

– Halló – fogadom a hívást végül. – Szia.

– Bora?

– Naná. Bocs, anyu, hogy nem jelentkeztem, de…

– Láttam. Láttam! – Elképzelem, ahogy grimaszol, és talán még könnyeket is képzelek a szemébe. – És mit gondolsz, miket kérdeznek a vendégeim?

– Beugatnak? – kérdezem ártatlanul. Az anyám ugyanis kutyakozmetikus. Újabban rákapott az instagramozásra, és minden kis vendégéről több fotót oszt meg előtte-közben-utána stílusban.

– Nagyon vicces. Tényleg nagyon. Esetleg néha beavatnál minket? Tudod, mi vagyunk a szüleid. Akikhez időnként eljössz, már ha pénzre van szükséged.

– Ne Borára tessék haragudni – kapja ki a kezemből Ariel a telefont, aki simán végighallgatta az eddigieket, hiszen anyám nem fogja vissza magát. Egyébként sem, de most aztán egyáltalán. – Én vagyok a hibás. Somlay Ariel vagyok, és szeretném majd megismerni Bora szüleit. Elnézést kérünk, amiért a tévéből derült ki a dolog, de a szerződésünk, amit a csatornával kötöttünk, teljes titoktartást írt elő a show első adása előtt. Én sem tudtam még senkinek bemutatni Borát. Sajnos.

– Ó, hát persze… – hallom, ahogy anyám elkezdi, majd halkabban folytatja, és már nem jut el a fülemhez, amit mond.

– Természetesen. Egyik este beugrunk – mosolyodik el Ariel. – Azonban előfordulhat, hogy a nyomunkban lesz egy tévéstáb.

Nem hallom, anyu mit mond erre, de Ariel elköszön, ígérve, hogy hamarosan jelentkezni fogok nála. Mit is mondjak? Igazi úriember. Talán nem véletlenül mondják, hogy a tenisz „úri sport”, ez a pasi, ahogy anyámmal beszélt, illemtudó volt, udvarias, kellemesen kombinálta a távolságtartást valamiféle furcsa közvetlenséggel.

– Köszönöm – suttogom hálásan és végigmérem a pasit, aki egy fejjel magasabb nálam, csodás külsejű, úriemberként társalog anyámmal (akinek ez baromi furcsa lehet az előzmények ismeretében), és le is szereli őt, egy csapzott nyulat szorongat, és kurva jól tud csókolózni. Na jó, nyilván teniszezni is, de az érdekel a legkevésbé.

Micsoda rettenetesen nagy igazságtalansága az életnek, hogy egy ilyen pasi, vagyis konkrétan ez a pasi nem szereti a nőket. Jézusom, talán még súlyosabb igazságtalanság, mint amikor a gimiben meghúztak földrajzból.

A teniszedzést egy sátorban tartják, számomra érdekes módon a pálya nem salakos, hanem műanyag. Persze az ideúton Arieltől megtudtam – és szerintem a tévénézők is ugyaninnen fogják megtudni, akár akarják, akár nem –, hogy a londoni tornán csak a világranglista első nyolc helyezettje vesz részt. Ő a nyolcadik, rögtön jeleztem is neki, hogy a statisztikák szerint neki a legkisebb az esélye a nyerésre. Mint mondta, bármit is jelentsen, itt az első körben „nincs egyenes kiesés”, szóval valami körmeccseket játszanak. Egyébként egészen ájulás, hogy ő a világranglistán a nyolcadik! A világ nyolcadik legjobb teniszezője. Sajnos a londoni mókán pont az elé rangsorolt hét másikkal kell majd játszania, eléggé szívatósnak tűnik nekem ez a sportág.

– Lehet, hogy unatkozni fogsz, amíg én játszom – mondja, mielőtt eltűnik az öltözőben. Elsétálok az egyik padig és lehuppanok, kiveszem a zsebemből a telefonomat, ami már megint csörög. Ma egész nap nem hagytak békén, folyton szólt a telefon, az üzletben is kétszer töltöttem. Szerencsére elsősorban a régi és új vendégeim találtak meg időpontért.

Azonban most a tesóm az. A bátyám. Mivel jelenleg az operatőrök szerintem az öltözőben veszik Ariel átöltözését, hogy csodás testéből holnap ízelítőt kaphassanak a nézők, talán fogadhatom a hívást. Meg aztán az ember amúgy sem vállalhat felelősséget a testvére dilinyójáért.

– Bora, Bora. Mindig meglepsz, hugi – szól bele a telefonba köszönés nélkül, amikor meghallja a hangomat.

– Helló, Barni. Mizu? – A tesóm nagyon jó zenész, és zseniális matematikus, csak elkövette azt a hibát, hogy a zenélésre tette fel az életét. Manapság még Amerikában is nehéz lehet underground zenekarosdiból megélni, nemhogy nálunk. De ők öten töretlenül járják az országot, zúznak kegyetlenül, és kábé a keresetüket ölik a bulikba. A másik négynek van egyébként „tisztességes” állása, Barni viszont másként alapozza meg az egzisztenciáját, valamivel rizikósabb módon. Egyikük már régóta szerelmes belém, Hómágusnak hívják, fogalmam sincs, miért, a világ legrondább pasija, és szerintem kicsit pszichopata is, egy időben hívogatott és hallgatott a telefonban, de Barni azt mondja, valójában senki sem normális, és nem fogja azért kidobni Hómágust a zenekarából, mert nekem nem szimpatikus.

– Láttalak az új fiúddal. Sajnos csak reklámban, mert pont bulink volt.

– Aha. Hát, bánhatod – nevetek zavartan.

– Ez tényleg akkora szerelem?

– Igen.

– És mész vele tényleg külföldre is?

– Mi az a tényleg? Miért tényleg, hol hallottál ilyet?

– A reklámban. Valami olyasmi volt, hogy edzés, versenyek, szerelem, utazás, vagy hasonló.

– Jövő héten elutazom vele Londonba egy tornára. Miért?

– Szólj, ha Vegasba mentek. Csatlakozom.

– Barni, baszd meg. – Csak ennyit mondok.
A kisfiús külsejű, okosságát ügyesen titkoló, érzelmi intelligenciáját tekintve talán fejlődésre ítélt, de IQ-ját figyelembe véve zseni bátyám ugyanis ki van tiltva a hazai kaszinókból. Szerinte, és szerintem is igazságtalanul, de az a helyzet, hogy a legtöbbször nyer, amikor bemegy. Nem is keveset. A kedvence a blackjack, de a rulettben is szerencsés, és általában pozitív mérleggel távozik, sőt nagyobb nyereménnyel, mert leírhatatlan, amilyen ügyesen és gyorsan számol fejben. Igazából senki sem tudja, hogy csinálja, ő maga is csak annyit „tud”, hogy valószínűség-számításban kurva jó, na mindegy, a lényeg, hogy amikor megszorul, meglátogatja valamelyik kaszinót, és a nyereményéből tartja fenn magát és a zenekarosdit. Csak hát idehaza már kitiltották minden kaszinóból, mert mindig nyert, néha túl sokat is. Abból azért tanult, mert megpróbált néha veszíteni, de akkor is általában úgy alakult, hogy nyerőbe került. Online nem játszik, azt mondja, ott nincs az a légkör, amiben tudna nyerni, számára túl steril, kimarad az emberi tényező – szerinte.

– Figyi, nemrég voltam Ausztriában, és szolidan nyertem. Muszáj valamiből élni, te is tudod.

– A picsába, Barni, én dolgozom! – fakadok ki. – Te is tudnál dolgozni, és mellette zenélni. Mások is vannak így, nem igaz?

– De mások nem tudnak nyerni, hugi. Érted a különbséget?

– Baszki, mások, ha nyernek egyszer egymilliót, mondjuk, akkor nem költik el két nap alatt.

– Már nagyon nehéz bankot robbantani – mélázik. – Egyszer akarok nyerni egy nagyot, mondjuk pár tízmilliót, és akkor abbahagyom.

– Nem akarnál inkább elhelyezkedni? Matematikusként több esélyed lenne rá, mint nekem például körmösként, nem igaz? És még én is megtaláltam magam.

– A körmösre igény van. A matematikusra nincs. Na hagyjuk – fejezi be a témát. – Majd megoldom, de ha mégis mennétek Vegasba, akkor szólj előtte. Ja és gyertek el majd valamelyik bulinkra. Élőben játszunk, nálunk nincs playback, tudod. Ehhez kell a lóvé. Nem várhatom el a többiektől, hogy a fizetésükből finanszírozzanak új erősítőt, hangfalakat, zenei cuccokat. Csak én ruházhatok be a zenekarba, úgyhogy ne legyél igazságtalan.

– Akkor lottózzál – javaslom, és mosolyogni kezdek, mert Ariel épp most jön ki az öltözőből fekete rövidgatyában, fehér polárpulcsiban, és annyira elképesztően jól néz ki, hogy már megint elfelejtem egy pillanatra, hogy semmi keresnivalónk egymás mellett.

– Tudod, hogy ott nem nyerek. Hozzáteszem: természetesen lottózom, csak nem sok sikerrel. Egyébként nem ezért hívtalak, hanem mert költözöm, és találtam a padláson egy csomó cuccot, ami a tiéd. Mikor ugrasz ide értük?

– Milyen cuccot? – csodálkozom. Tudtommal sosem laktam együtt a testvéremmel, aki viszont anyámékkal szemközt bérelt egy házat. Csobánkáról beszélünk, ami, mondjuk úgy, hogy már vidéknek számít egy budapesti számára, de én imádtam ott felnőni.

– Mit tudom én. Ilyen-olyan selyem izék.

– Selyem?! – Hát ez egyáltalán nem rám vall.

– Nem tudom, nem értek ezekhez. Gyere el, nézd meg, szerintem tuti a tiéd.

– Jó – felelem megadóan. – Majd kölcsönkérek egy kocsit, és benézek anyuékhoz is. Hová költözöl?

– Á, majd elmondom.

– Nőügy?

– Valami olyasmi. – A tesóm, ahhoz képest, hogy alternatív zenész, hogy sosincs otthon esténként, hogy a lehető leghülyébb emberekkel lóg, ha éppen nincs fellépése, meglepően intenzív párkapcsolati életet él, és még finoman fogalmazok, ha ezt mondom. – Egyébként a mutterékhoz csak bejelentkezés után gyere, és kérd meg, hogy kapcsolja ki arra az időre a telefonját. Ha jót akarsz.

– Miről beszélsz?

– Hosszú. Csak figyelmeztetlek.

Ezen elgondolkozom. Nem értem, mit akar mondani, úgyhogy búcsúzni kezdek.

– Jól van, majd beszélünk, mennem kell.

– Vigyázz magadra, hugi, és szólj, ha kaszinós helyre mentek.

Egyébként nem értem, miért nem megy egyedül, ha annyira vágyik Vegasba, miért kellene neki a társaságom, ráadásul Ariellel együtt. De a tesómnak vannak ennél cifrább dolgai is, úgyhogy hamar elengedem a gondolatot.

Ariel a pálya körül futkos, nem tudom, hogy lesz így ebből tenisz. Beviharzik még egy srác, ő is langaléta. Sejtelmem sem volt róla, hogy a teniszezők ilyen égimeszelők. Talán ő az edzője? Ő is körözni kezd, aztán egyikük a pálya egyik térfelén, a másik a másikon ütögetni kezd. Azt gondolom, ez az edzés, mígnem berobog egy nő. Egy nő! Magas sarkú Michael Kors csizmában van, konkrétan abban a csizmában, amit maximum szeptemberben lehetne hordani, ettől függetlenül életemet és véremet adnám érte, mindig megnézem a cég honlapján, nem akciózták-e le. Elöl nyitott az orra, a bokánál két pánt tartja, szóval valójában inkább egy nyári cipő szar, de esőmentes időre, és eszméletlen jól néz ki. Hozzáteszem, jól is áll a csajon. Melegbarna, vagy inkább rozsdabarna színe van a lábbelinek. Talán, ha vége ennek a show-nak, megvehetem én is, csak marad annyi a hitel visszafizetése meg a lakásbeugró után. Még az is lehet, hogy addigra akciós lesz.

A csaj táskája tökéletesen passzol márkában és színben is a csizmához. A csizmától felfelé fekete leggingset látok, kirajzolódik, milyen izmos, nyúlánk a viselőjének a lába. Fekete farmer miniszoknya, fehér, puha garbópulcsi. Vállig érő fekete haj, ciklámen rúzs, szúrós-füstös tekintet.

Ki ez a nő? Másra nem tudok gondolni, mint hogy az edzőpartner barátnője.

– Ariel, lássak néhány szervát – szólítja fel jelenlegi „pasimat”, számomra váratlanul. – Aztán játszotok.

Az ezután következő két órában rájövök, hogy a bombacsaj nem a másik játékos csaja, hanem Ariel edzője.

Ajjaj.

– Ő Tina, az edzőm. Ő pedig Bora, a…

– Tudom, kicsoda. Van tévém – feleli flegmán, és mintha gúnyos mosoly jelenne meg a szája sarkában, miközben kezet fog velem. Úgy szorítja meg a kezem, hogy majdnem összeroppannak az ujjaim. Fél fejjel magasabb nálam, persze ha nekem is lenne egy ilyen magas sarkú csizmám, akkor nem kéne ilyen mélységből felnéznem rá.

Amíg Ariellel össze nem hozott a sors meg a tévécsatorna, addig azt hittem, normális a magasságom, hogy ez a százhetven centi nem túl sok, nem túl kevés. De Ariel és „csapata” mellett valóságos törpe vagyok. Ez az önbizalmamra sincs túl jó hatással. Ráadásul míg a Tina nevű edző úgy néz ki, mint aki egy divatlap „randira ajánljuk” oldaláról lépett le, én farmerban – még csak nem is a kedvencemben, ami csupa sár lett a nyúl üldözésekor –, lapos talpú, utcai edzőcipőben és egy pufidzsekiben vagyok. A kontraszt hatalmas. Tulajdonképpen smink sincs rajtam, legfeljebb ha reggelről megmaradt a szempillámon a spirál, meg nem kopott le a pirosítóm. Egy sminkesnek nem oké a sminkje, ez halálosan ciki. Egyedül a körmöm van rendben, mert azt a napokban, amikor még nem volt forgalmam és ott unatkoztam az üzletben, megcsináltam. Na de ezt nem is látja senki.

Hirtelen egyáltalán nem értem, mit keresek itt, és esküszöm, el is mennék, ha nem vennének a kamerák. Mégsem mutathatom meg a tévében, milyen szerencsétlen vagyok. Ezt már végig kell csinálnom. Csak öt hét az egész.

– Helló – mondom, és igyekszem mosolyogni.

– Nem örülök, hogy ez az egész most történt – fordul Tina Ariel felé. Látszólag nem zavartatja magát amiatt, hogy ott vagyok. Sőt a kamerákra is fittyet hány, holott nyilván őt is tájékoztatták, hogy amit tesz vagy mond, az adásba kerülhet. – Tudod, hogy a magánéleted mindig rányomja a bélyegét a játékodra.

– Tina, ez most más. – Ariel kedvesen mondja, de felkapom rá a fejem. Mi az, hogy „ez most más”? Ja, hogy nem pasi vagyok. Nyilván így érti. Kicsit zavar, rá kéne jönnöm, hogy miért.

– Aha, persze – néz rá szigorúan a nő. – És természetesen éppen London előtt. Ha egy sima ATP-torna lenne, akkor még…

– Minden rendben lesz. Bora hagy edzeni.

– A fejedet nem hagyja, nem érted? Fejben kell megerősödnöd. Tudod, hogy nem vagy képes két dologra koncentrálni egyszerre. Egyébként nagyon ajánlom, hogy fel tudj készülni – néz rám, majd az operatőrökre siklik a pillantása. Mély a hangja, bársonyos, mégis fenyegető. Minden porcikájával jelzi, hogy ő dominál Ariel felett, jobban ismeri nálam, és én csak egy csaj vagyok, egy kis barátnő. Megjegyzem, ha valaki, akkor az edzője biztosan tudja, hogy Ariel meleg, vagy nem?

– Reggel futóedzésem lesz – mondja Ariel, és közelebb lép a nőhöz. – Holnap délután találkozunk.

Erre, se szó, se beszéd, Tina közel hajol hozzá, átöleli, és így állnak. Hát baszd meg, Ariel, erre nem találok szavakat, érzem a teljes megsemmisülést. És totál össze vagyok zavarodva.

Budán vacsorázunk, egy kis utcában van az étterem, fent a hegyen, elég flancos, sosem jártam még itt, szerintem be sem mernék menni egyedül. Olyan, mint a filmekben, egy izzósorral megvilágított kerten keresztül vezet az út a bejáratig. A teremben, ahová a buzgó étteremfőnök vezet minket, mindössze néhány kör alakú asztal van, és csak kettő foglalt, a sarokban pedig egy zongorista ad zenés körítést a vacsorának. Természetesen kamerás kísérettel érkezünk, úgyhogy vissza kell zökkennem a siralmas hangulatomból, amit az edzés után éreztem. Bár Ariel így is meglátja, hogy valami nem stimmel.

– Rosszkedved van? – kérdezi. – Talán túl hirtelen volt ez az egész… – bámulja a falat mögöttem. Gyanítom, arra céloz, hogy nem kellett volna beleugranunk a show-ba.

– Nincs – tiltakozom. – Csak azon gondolkoztam, mi kell ahhoz, hogy valaki teniszedző legyen – csúszik ki a számon, mielőtt még gondolkoznék. Mindig ilyen voltam. Ami a szívemen, az a számon.

Ariel nevet, látszik rajta, hogy nehezen tudja abbahagyni.

– Nem gyakori, de nem is mondanám, hogy annyira ritka a mi párosunk. Előfordul, hogy egy férfi teniszezőnek nő az edzője. Nem a nem számít. Tina párosban kétszer játszott döntőt Wimbledonban, egyszer pedig a Roland Garros elődöntőjéig jutott. Az aktív versenyzést huszonöt évesen hagyta abba… azóta edzősködik.

– Miért, hány éves? – kíváncsiskodom. Már megint elfelejtettem, hogy azok a hülye kamerák mindent rögzítenek. Tutira leadják majd holnap, hogy a féltékeny kis hülye körmös csaj kiborult, és számon kérte a nagymenő hapsiján az edzőjét.

– Annyi, mint én – feleli, és kis mosoly játszadozik a szája sarkában. Baszd meg, Ariel.

– Szóval harminc.

– Huszonkilenc. – Láthatóan élvezi, hogy kiakasztott a csaj.

– Ühüm – dünnyögöm, és semmi, de semmi kedvem a kajáláshoz. Még ahhoz sem, hogy ételt válasszak magamnak. Tulajdonképpen csak azon jár az agyam, hogy normálisabb ruhákban kéne járnom, magas sarkúban, szoknyában, nem állandóan farmerben. Egy jó kis hajvágás sem ártana. Bármi, amitől jobban érzem magam.

– Mesélj a családodról! – javasolja váratlanul Ariel, ami meghökkent, és meg is mosolyogtat nyomban. Szegény, iparkodik, hogy nézettebb legyen a műsor. Bár állítólag így is nézett, baromira nem értem, miért az.

– Hát… majd megismered őket – fojtok el egy grimaszt. Vigyázat, ezt a tévé fogja leadni! Csak semmi kompromittálót ne mondjak. – Anyu kutyakozmetikus, apu… – Izé. Hát nem biztos, hogy ezt el kell árulnom. Valamit ki kellene találnom. – Bűvész – vágom ki magam a helyzetből.

– Bűvész? – Ariel egyértelműen felvillanyozódik. – Sosem találkoztam még bűvésszel.

– Jó, hát nem világhírű bűvész. Nem tud például embereket eltüntetni, egyik helyről a másikra teleportálni.

– De nőket kettévágni? – mosolyog a szeme. Szerintem élvezi ezt a hülyeséget.

– Azt persze hogy tud – nyugtatom meg.

– Izgalmas. És hol lép fel?

– Hát itt-ott… – húzom el a szám. Azt hiszem, született bajkeverő vagyok.

– Szívesen megnézném. Végül is előbb-utóbb ellátogathatunk hozzájuk.

– El – bólogatok igen kevés meggyőződéssel.

– Vagy legalább meglesnénk egy előadásán. Számomra igazi misztikum, hogyan csinálják a bűvészek… most talán majd megtudok egy-két kulisszatitkot.

Nem hiszem el, hogy ilyen helyzetbe kevertem magam. De ki a fene gondolta, hogy Ariel ilyen beteges vonzalmat érez a bűvészek iránt? Mindegy, megint, már megint én csesztem el, és ez nem az első hibám volt.

Az egész vacsorára rányomja a bélyegét a Tina-effektus, ahogy újonnan felfedezett kisebbségi komplexusomat elneveztem magamban. Nem tudom másnak vélni, mint annak, hogy akár én is nézhetnék ki ilyen jól, lehetnék ennyire magabiztos – pedig eddig egyébként elég magabiztosnak gondoltam magam –, és mégsem aknázom ki a lehetőségeimet. Bármilyen siralmas is jelenleg a kölcsönök miatt az anyagi helyzetem, muszáj megengednem magamnak, hogy a holnapi bevételeimet ruhára költsem. Egyszerűen nincs más megoldás.

Elmélyülten tologatom a tányéromon a rozé kacsamellet, szósz, brokkolis krumplipüré van mellé, egyszerűen nem érzem az ízét, és áldom az éttermet, amiért a hatalmas tányérokon miniatűr adagokat szolgálnak fel. Ariel figyelmesen nézi, ahogy mímelem az evést, de nem teszi szóvá. Pedig, ha tudnám, mi vár rám még ma este, akkor – annak ismeretében, hogy jóllakottan mindig sokkal nyugodtabb vagyok –, jobban tenném, ha megtölteném a gyomromat.

A háznak, ahol Ariel lakik, az egyik egyenruhás recepciósa a teremgarázsból a lifthez sétálva kap el minket.

– A hölgy testvére fent várja önöket – tájékoztat, és felfelé bök az ujjával. – Kértem, hogy várja meg önöket lent, mert nincs engedélyem, hogy bárkit is felengedjek, de meglehetősen makacsul ragaszkodott az elképzeléséhez.

Nem hiszek a fülemnek. Hiszen most beszéltem Barnával, mi történhetett vele, hogy idejött? Hát nem fogta fel, hogy be vagyunk kamerázva? Síkideg vagyok, mire felérünk.

Nyílik az ajtó, és meglátom a hátát, ahogy az ajtó felé fordulva álldogál. Gyanús a testtartása, Barni ki szokta húzni magát, ennek a srácnak meg göndör fürtjei vannak. Megrázom a fejem.

Megfordul – és nem Barna az. Hanem egy vadidegen. Mi a franc történik itt?

– Ne haragudj, Bobó, azt kellett hazudnom, hogy a tesód vagyok – néz rám elnézést kérően. Fogalmam sincs, ki az, bár a Bobó becenévről egyértelműen a gimnázium jut eszembe, ott hívtak így. – Nagyon örültem, amikor megláttalak a tévében – folytatja, aztán a hűvös távolságtartással álldogáló Arielre téved a pillantása. – Helló, Horváth Zoli vagyok.

Na, most már legalább ezt tudom. A párhuzamos osztályba járt, egyébként az első fiúmnak a haverja volt, de őszintén szólva ennél többre nem emlékszem vele kapcsolatban, és nem is gondolom, hogy több infóra egyáltalán szükségem lenne. Mit akar, ez a kérdés.

– Szóval az van, hogy… Basszus, nem tudom, hogy mondjam el. De hát úgyis ki fog derülni.

Miről hadovál ez az ember? Arielen látom, hezitál, hogy elővegye-e a kulcsát, de egyelőre nem mozdul.

– Hát nem tudom, valahogy próbáld meg elkezdeni – javaslom egy kis kényszermosoly kíséretében.

– Szóval én… á, hülye voltam. Tegnap, amikor megláttalak a tévében, rájöttem, hogy van rólatok pár emlékem. Amit a Canek el akart tépni, de mondtam neki, emlékszel, hogy majd lenyugszik, és akkor nem akarja majd összetépni – hadarja.

Canek az első fiúm volt, folyton BMX-szel járt, innen a becenév, mindenféle kunsztokat tudott, és erre való tekintettel elég sokat tartózkodott a baleseti sebészeten. Harmadikos voltam, amikor összejöttünk, de aztán lett némi kavarodás, és egy év után végeztünk egymással, hát nem éppen a legszebben.

– Milyen emlékek? – érdeklődöm.

– Hát… ilyen fotók, tudod.

Ó, baszki. Ja. Canek csinált rólam pár monokinis képet a Tisza-tónál, a telkükön. Na és? Már majdnem tizennyolc éves voltam. Tizennyolc! A mai fejemmel nehéz elhinnem, hogy valaha is monokiniztem egy Tisza-tavi parlagfüves telken, ráadásul, ha jól emlékszem, rövidre vágott frizurám volt, úgy néztem ki, mint egy tizenkét éves kamasz fiú. Beleértve a mellméretemet is.

– Milyen fotók? – teszem fel a kérdést. Hátha ő másra emlékszik.

– Nincs rajtad túl sok ruha, tudod. Mármint a képeken.

– Oké. És akkor most mit tegyünk? Szerintem, ha ez téged ennyire nyomaszt, add nekem, majd megsemmisítem – felelem higgadtan.

– Hát éppen ez az! Erről akartam beszélni. Hogy amikor megláttalak a tévében, éppen be voltam nyomva a haverjaimmal, és valahogy jó ötletnek tűnt… hogy a múltadat is felidézzem.

– Mit tettél? – hajolok egészen közel az arcához.

– Elküldtem a fotókat… az egyik internetes magazinnak.

Baszd meg, Canek, hogy ilyen haverod volt. Köszi. Nagyon köszi. Nincs lehetőségem még arra sem, hogy elküldjem őt a picsába, pedig nagyon jólesne, mert Ariel kinyitja az ajtót, és ellentmondást nem tűrő mozdulattal betessékel a lakásba.

– Ne idegeskedj – próbál nyugtatni, de a sírás küszöbén vagyok. Milyen megalázó lesz, amikor a serdülő lány monokinis képei bejárják a netet! Nem mintha ismert lennék, de Ariel mellett biztos érdekes vagyok egy kicsit. Ráadásul ott vannak a barátaim, ismerőseim is, nem beszélve a vendégeimről. Mit szólnak hozzá, ha az interneten félmeztelenül látnak viszont? Erről jut eszembe, hogy még a velem kapcsolatos hírekre és kommentekre sem kerestem rá. Talán jobban is tettem, és azt hiszem, akkor teszem a legjobbat magammal, ha ezt most jó időre jegelem.

– El kell mesélnem, milyen hülye voltam – mondom, és elfeledkezve a kamerákról, elkezdem mondani, hogy volt egy fiú, az első, aki… De Ariel megfogja a kezem. A szemembe néz, és olyan érzésem támad, mintha belelátna az agyamba, a gondolataimba.

– Nem vagy éhes? – kérdezi. – Alig ettél.

– Éhes? –  Eszem ágában sincs kajára gondolni, de Ariel nem tétovázik, már megyünk is a lifthez, és irány a parkoló. Ott aztán újra elkapja a kezem, és egy letakart járműhöz irányít. A ponyva alatt egy motor parkol, a kormányon két bukósisakkal. Felém nyújtja az egyiket, majd segít bekapcsolni, felpattan, mögé ülök, és ezerrel suhanunk ki a garázsból. Mindezt egyetlen szó nélkül.

Hozzásimul a farmerem a farmerjéhez, és nem gondolok arra, hogy ebben a latyakos ősz végi időben jégkockává fogok fagyni egy sportmotoron. Melegít a combja, a szelet felfogja a dzsekim és a bukósisak. Száguldunk a rakparton, alig van forgalom, de ha kocsi halad is előttünk, Ariel lazán elkapja a kormányt, nagyobb gázt ad és mindenkit megelőzünk.

Végül a Móricznál kötünk ki, leparkolunk, levesszük és kézbe fogjuk a bukósisakokat. Ariel ráhúzza a pufidzsekim kapucniját a fejemre, majd a saját pulcsijának a kapucnijával teszi ugyanezt. Néhány perccel később a Mekiben ülök egy sarokban, és ő egy tálcával közeledik. Két nagy adag sült krumplit meg két sajtburgert hoz.

– Ha a flancos étterem nem oké, talán ez jobb lesz – mosolyog, és elém rakja a kaját. Háttal ül le a teremnek, nem mintha bárki is foglalkozna vele, és engem is jótékonyan eltakar. – Nem nyírhatod ki magad egy hülye műsor miatt – magyarázza. – Enned kell.

– Most nincsenek kamerák?

– Kötve hiszem, hogy bárki követni tudott minket, szerintem nem is feltételezik, hogy lelépünk.

– Ühüm – bólogatok és kiveszek egy krumplit, majd lassan berakom a számba. Ismét arra gondolok, milyen ciki lesz, ha látják majd a képeket az ismerőseim. Na meg a családom. Jó, anyám nem annyira prűd, de azért ott van a nagynéném, a nagybátyám, az unokatesóim, ja és… húha, a nagyszüleim.

– Fogadjunk, nem gondoltad végig, milyen következmények származhatnak ebből az egészből – néz mélyen a szemembe Ariel. Most úgy tűnik, mintha kíváncsi lenne rám, úgy tényleg. – Beleugrottál a show-ba, és nem gondoltad, hogy esetleg megváltozik az életed. Szerintem úgy voltál vele, hogy pár hét, a számládra megérkezik a honorárium, aztán visszazökkensz a régi életedbe.

– Miért, te nem?

– Bevezetek itthon egy sportmárkát, aminek én leszek a képviselője. Ezt tervezem az egyik továbblépésemnek, valamiben kamatoztatni akarom itthon is a nevem. Szinte csak az ő cuccaikban vagyok, és ezt látják a tévében. Egy kicsit megmutatom magam is, hogy szimpatikus legyek, azonosuljunk a márka meg én. Ez marketing, Bora. Valamit kezdenem kell magammal a tenisz után is. Igaz, hogy valószínűleg nagykövete leszek majd a sportágnak, de az nemzetközi dolog, és szeretnék több lábon, stabilan állni.

– Miért, vége lesz?

– Hamarosan igen. Lehet, hogy egy év, lehet, hogy kettő vagy három – tűnődik. – Aztán új életet kezdek, ami számomra ismeretlen, hiszen hároméves korom óta teniszezem. Valahogy el kell kezdeni. Én ezért vagyok ebben a műsorban. Ezért engedtem be a lakásomba a kamerákat.

– És én hogy jöttem a képbe? – kérdezem hirtelen.

– Egy ideje nincs barátnőm, az ő feltételük pedig az volt, hogy a párkapcsolatomba is beláthassanak a kamerák. Nekem se kedvem, se időm nem volt gyorsan keresgélni, én a véletlen – vagy talán, hogy nagy szavakat használjak: a karmikus – találkozásban hiszek. Úgyhogy rájuk bíztam a dolgot. Csak annyit kértem, hogy írjanak pár sort a lehetséges lányokról, és küldjenek képet, én pedig választok.

– Szóval te választottál engem? – Nem is tudom, hogy örömöt vagy dühöt érezzek-e. Húspiacon érzem magam, mégis hízeleg a hiúságomnak, amit mond.

– Igen. Utána, másnap behívtak téged egy beszélgetésre a tárgyalóba. Én pedig néztem Facetime-on, amit közvetített onnan valaki. Mindenki rád szavazott, de természetesen az én szavam volt a döntő.

– Ó – tátom nagyra a szám. Nem sejtettem, hogy már a fura casting előtt kiválasztott voltam. Azt gondoltam, hogy sms-szavazás történt, hiszen mindenki a telefonját nyomkodta, és azután hirdetett Noel „eredményt”. Fel sem merült bennem, hogy maga a teniszező választott. Ezen akkor is meghatódom, ha Ariel nem szereti a lányokat. Nem tudom, előhozakodhatom-e a témával. A csatornánál, ahol tényleg sok a meleg, nincs ebből fakszni, mindenki nyíltan vállalja, de Ariel ugye velem játssza el a szerelmest… Ingoványos talajra tévedek, ha esetleg rosszul vagy rosszkor hozom szóba a dolgot.

– Tehát belecsöppentél. Én se forgattam még portréfilmen kívül mást, de sejtettem, hogy milyen lesz. A portrénál is a nyomomban voltak a kamerák. De erről tudtam, hogy keményebb lesz – folytatja. – Viszont az én nyereségem egyértelmű, a márkához kötődik. A tiéd a díjazásod, gondolom – néz rám kérdőn. Bólintok. – Csak hát erre nem készítettek fel, pedig nyilván tudják, hogy lehetnek félmeztelen fotók bárkinek a múltjában. És meztelenek is, meg bármi, amit előkaphat valaki, zsarolhat, a sajtóhoz mehet…

– Te nem félsz? – kérdezem váratlanul, amikor felmerül bennem, hogy valaki mondjuk olyan fotóval rukkol elő, ami Arielt ábrázolja félreérthetetlen helyzetben egy másik pasival. Akkor aztán mindkettőnknek annyi. Neki azért, mert így kell coming outolnia, nekem meg mert annyira hülye vagyok, hogy heterónak hittem egy meleg pasit. Netán van egy még kellemetlenebb verzió: tudtam róla, hogy meleg, de a „népszerűségért” és a pénzért belementem a játékba. Egyik sem jobb. Kiráz a hideg, ha erre gondolok.

– Mitől kellene félnem?

– Hogy kiderülnek rólad… dolgok.

– Mire gondolsz? – kérdezi szórakozottan.

– Á… mindegy, hagyjuk – felelem, és kibontom végre a sajtburgeremet. Beleharapok, és rájövök, miért szeretem annyira a Mekit. A sajtburgerük verhetetlen. Jobban ízlik, mint az a rozé kacsa, de a világért sem vallanám be.

– Bora, ha már beleugrottál ebbe a show-ba, akkor nem törhetsz össze, csak ezt akartam mondani. Nem hagyhatod, hogy kikészítsenek, bármi van is a múltadban.

– Semmi sincs a múltamban – kérem ki magamnak. – Huszonhárom éves vagyok.

– Akkor még jobb – derül fel az arca. – Hagyd a francba azokat a fotókat, ha leközlik, hát leközlik. Senki se lássa rajtad, hogy összetörtél. Mindig szép lehettél, legyél büszke magadra! És ne olvass kommenteket!

Észre sem veszem, hogy jó étvággyal megvacsoráztam, illetve mindketten újra megvacsoráztunk. Ülünk egy kicsit a kólánk fölött, nekem nagyon jól jön ez a titkos szabadság, amikor az egész világ elől sikerült meglépnünk, aztán kisétálunk a motorhoz. Hideg van, de nem kellemetlen, most nem nyirkos a levegő. Megbotlom a járdában, majdnem elejtem a bukósisakomat, ahogy közeledünk a motorhoz. Ariel kap el. Megnyugtató érzés hozzá dőlni. Ez a gyorséttermes este azért volt remek, mert kezdem úgy érezni, hogy Ariel igazi barátom lesz, törődik velem.

Még mindig ott állok, rátámaszkodom, és ő nem tudja, de lelkileg is támaszt jelent. Rettegek a holnaptól.

– Jó lenne, ha őszinték lennénk egymáshoz. Néhány hétig együtt élünk, az őszinteséget mindketten megérdemeljük a másiktól – csúszik ki a számon, amit gondolok. Egy kicsit meg is bánom, de egyszerűen nem bírok magammal. Nagyon nagy hülyeség, tudom jól.

– Mire célzol? – lép hátra egyet. Zöld szeme, még a lámpa fényénél is látom, kifejezetten fagyossá válik. Nem tehetek róla, de a csalás meg az elhallgatás nem az én műfajom a párkapcsolatban, legalábbis nem vagyok jó benne, tudom, mert már volt részem olyasmiben, amikor hónapokig csak kerülgettem egy témát, mint a forró kását. Mondhatom, csak rosszabb lett utána minden. Akkor hát ugorjunk bele rögvest, ez az elvem.

– Hát arra, hogy nekem elmondhatod. Másképp élhetünk együtt, tudod… Nekem a csatornánál is van egy csomó meleg barátom – nyögöm ki. – Szeretem őket.

Csodálkozva felhúzza a szemöldökét, majd látszik, amikor leesik neki a tantusz. Őszintén szólva, azt hittem, hogy gyorsabb a felfogóképessége. Nem válaszol, hanem röhögni kezd. Nem nevet, hanem röhög. Annyira jól szórakozik, hogy most nekem esik le az állam. Mit vagy hogyan mondtam, hogy ennyire viccesnek találja?

– Bora – lép közelebb, de még mindig nevet. – Lehet, hogy ki fogsz ábrándulni – feleli. – Vagy összekeversz Som Adorjánnal.

Jézusom. Bazdmeeeg. Nem tudok mit mondani. Úristen, most, hogy kimondta a nevet, annak a srácnak a nevét, akiről hallottam, hogy… úristen, de nagy hülye vagyok.

– Ő is teniszező. – Ennél rosszabb érvem persze nem lehetne, de mit tegyek. Ég a pofám.

– Már visszavonult – mosolyog.

– Aha. Úristen, de hülye vagyok – ingatom a fejem. Ez nem lehet igaz, tessék, mi a francért nem szoktam sporthíreket meg sportoldalakat olvasni? Ott vannak a sportadók is, ahol legfeljebb a műkorit szoktam nézni az anyai nagyim miatt.

– Azt hitted…? – neveti újra el magát, kifejezetten jól szórakozik rajtam, nem is titkolja.

Hát új ívet vett az elütött teniszlabda, hogy stílusban maradjak. Szóval másként kell néznem rá, és így belegondolva, a franc tudja, igent mondtam volna-e a feladatra, ha tudom az igazat. Mert akkor ez dupla játék, férfi és nő játéka, egészen nehéz így az elhatározott játszmában maradni. Volt bennem biztonságérzet, amikor a hülye fejem után mentem, most viszont teljesen kiszolgáltatottnak érzem magam.

– Volt egy ilyen gyanúm, igen.

Kiegyenesedem, igyekszem magabiztosnak tűnni. Eddig egy kicsit azt hittem, hogy én játszom vele, mármint a saját szabályaim szerint, most viszont, ahogy méreget meg ahogy mosolyog rajtam, kezdem úgy érezni, teljesen tehetetlenné váltam, amellett, hogy jó nagy hülyét is csináltam magamból. Hátrébb lépek, ő pedig előrébb, úgy néz rám, mint aki nem hisz a fülének. Mintha ellágyulna a tekintete, és közelebb kerül az arca az arcomhoz. Lehunyom a szemem, és arra gondolok, hogy most… ez egy olyan csók lesz, amit nem vesznek a kamerák, ami igazi lesz…

De késik a csók. Sőt meg sem érkezik. Mire kinyitom a szemem, már a bukósisakjával szöszmötöl.

Hát ennyire megalázottnak és hülyének sem éreztem magam még sosem. Mit képzel magáról? Közeledést mímel, aztán visszalép? Csak azért, hogy így fényesítgesse az egóját?

Mogorván húzom fel a bukósisakot, és igyekszem úgy ülni mögé a motorra, hogy ne érjek hozzá. Hátul kapaszkodom, egyenesen tartom magam, még a combom sem ér a lábához.

Természetesen az első kanyarban belehúz, és majdnem lezúgok mögüle, úgyhogy újra kapaszkodnom kell, és bármennyire nem akarok, hozzásimulok, különben elhagy valahol félúton ez az eszelős, ahogy száguld a hazaúton.

Alig várom, hogy leteljen az öt hét, és akkor agyő, lelépek a lóvéval, ez az önelégült faszfej pedig örökre elfelejthet, bár egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy később emlékezne-e még rám.

Arra érkezünk, hogy az a kurva nyúl összeszarta a fehér szőnyeget. Szerencsére valóban bogyóznak a nyulak, és nem fosnak. A miénk – már ha vehetem őt közös tulajdonba – legalábbis bogyókat produkált.

– Idepiszkított, mert kijött a ketrecből! Nem zártad be! – Ariel olyan szigorú és szemrehányó tekintetet vet rám, hogy leblokkolok. Még azon sem akadok fent, hogy „ideszart” vagy „idekakált” helyett ilyen finoman fogalmazott. Mint a telefonomon a lassítós videókban, robotként hozom a felmosórongyot, bár felmerül bennem, hogy igazából a Nyúl nem az én nyulam, sőt semmi közöm hozzá. Tehát Ariel ugyanolyan jogon szedegethetné össze a bogyókat, mint én, sőt neki, mint vendéglátónak, ez lenne a minimum. De láthatóan nem tud mit kezdeni a helyzettel, még sosem piszkíthatták össze a kanapé előtti hófehér szőnyegét. Igazából kicsit sajnálom, hogy nyom nélkül el tudom távolítani a nyúlszart, mennyivel viccesebb lenne, ha ennek az önelégült seggfejnek örök nyomot hagyhatna a szőnyegén.

Én vidékről jövök, mert azért Csobánka már nem Budapest, és megszoktam az állatok közelségét. Egy kis bogyózás nem tartana vissza az állattartástól a városban sem, inkább a kis tér az, meg a saját lakás hiánya, ami miatt eddig nem vállaltam állatot. Na mindegy. Még kisuvickolom nedves felmosóronggyal is a szőnyeget, mire ő megjelenik egy szőnyegtisztító spray-vel és befújja a nyúlkaki helyét. Uramisten, kényszeres. Arra gondolok, egy ilyen ember mit kezdene egy gyerekkel? De persze nyilván sosem vállalná fel. A kényelme meg a nyugalma a legfontosabb.

Miután a nyúlba belediktálok egy kis tápot és beketrecelem, a zuhany alatt álldogálok, és azon tűnődöm, hogyan úszhatnám meg az együttalvást. Semmi kedvem hozzá, hogy a mai után megint az ágyában aludjak. Ugyan ez totál fura, hogy amikor melegnek hittem, nyugodtabban aludtam vele, de most, hogy kiderült: heteroszexuális, ráadásul majdnem bedőltem annak, hogy meg akar csókolni – vagyis sajnos bedőltem, csak ő nem csókolt meg –, nehéz elképzelnem, hogy befekszem mellé. Ez most már más helyzet. Korábban igyekeztem úgy felfogni, mintha mondjuk az egyik barátnőmmel nyaralnánk és a hotelszobában egy ágyban aludnánk. De ezt most már nem tudom így nézni, mert nem lenne igaz.

Végül persze bebújok az ágyába, abban a reményben, hogy már kevesebb, mint öt hét van hátra, és szabadabb leszek, mint valaha.

Kedves Bora és Ariel!

Olvassátok el ismét a szerződéseteket, mert valószínűleg átsiklott a figyelmetek két dolgon. Az egyik: nem próbálunk elbújni a kamera elől, és főleg nem órákra!

A másik, ami fontosabb, és ez is szerződéses pont: az adás sikerességén múlik, hogy eléritek-e a célotokat. Ha a nem megfelelő nézettség miatt a betervezett négy hétnél előbb le kell vennünk műsorról a Somlay Privát show-t, akkor Bora nem kapja meg a szerződésében szereplő összeget, csak napidíjat számolunk, amivel Bora sokkal rosszabbul fog járni. Illetve Ariel is rosszabbul jár, mert nem fog eljutni a márka azokhoz, akikhez el akarja juttatni, nem lesz a show után meghívás egyik-másik műsorunkba, ahol beszélhetne a márkáról is.

Jól gondoljátok meg, kérlek, hogy kockáztatjátok-e ezt akár azzal, hogy az érdekesebb történeteket kamerán kívül akarjátok tartani, akár pedig azzal, hogy szándékosan unalmassá teszitek a napjaitokat.

A tegnapi nap felvételeinek két érdekessége a nyúl megszökése és az edzésen Bora és Ariel edzője között érzékelhető feszültség, illetve a vacsora közben Bora látható dühe volt, de míg az elsőt jól megoldottátok, a második (legalábbis a kamerák, így a nézők számára is) kibeszéletlen maradt.

Amit várunk tőletek: fokozódjon a feszültség, legyenek érzelmi mély- és csúcspontok, romantikus pillanatok. Mi mindent megadunk ezekhez, sőt a feszültség fokozására bevethetünk külső eszközöket, de nektek kell benne maradni a történetben, bevonni a nézőket, vitatkozni, csalódni, szeretni, boldognak lenni – minden olyasmit, amit nézőként egy magánéleti, jórészt a párkapcsolatra fókuszáló show-tól elvárnánk. Továbbá: próbáljátok megetetni a nyulat, és erről a későbbiekben se feledkezzetek el!

Ezt a levelet azért írtuk, hogy olvassátok el külön-külön, magatokban, aztán vonjátok le a megfelelő tanulságot belőle, és mutassatok meg sokkal többet magatokból, ha meg akarjátok ti is tartani a nézettséget, a show-t, a díjazásotokat!

Köszönettel: Anna és Noel, továbbá az egész stáb

A klotyón ülve olvasom el a levelet újra és újra. A francba, azt a rohadt szerződést tényleg rendesen át kéne néznem! Egyáltalán fogalmam sem volt róla, hogy olyasmi is szerepel benne, hogyha nem nézik elegen, és ezért idő előtt megszűnik a műsor, akkor nem kapom meg a pénzt, vagyis csak egy töredékét.

Később, amikor kidühöngtem magam, beviszem a hálóba és odahelyezem Ariel párnájára a levelet. Örüljön ő is valaminek.

Ezek után visszabújok az ágyba, és bekapcsolom a telefonomat.

Azt a pittyegést el sem lehet képzelni, amilyen műsort ad nyomban a mobilom. Bejövő üzenetek, nem fogadott hívások, messenger-értesítések és e-mailek tömkelege.

Megnyitom az sms-eket, és riadtan visszazárom az alkalmazást. Anyámé ugyanis az első, ami a szemembe tűnt, és bár csak az előnézetet láttam meg, az is elég volt. „Legalább jelezted volna, hogy pucér fotók…”. Mondom, a folytatást nem is olvastam el, de felteszem, az lehet benne, hogy „ezt nem teheted velünk”. Mi a francot csináljak? Ezek szerint valóban leközölték a fényképeimet. És miért éppen anyuékkal nem tehetem ezt? Magammal igen?

Visszadőlök a párnára és becsukom a szemem. A picsába ezzel az egész műsorral, Ariellel, a volt pasijaimmal, a volt pasijaim barátaival, mindennel és mindenkivel! Baromira sajnálom magam, és bár minden erőmmel próbálom megakadályozni, hogy kitörjön belőlem a sírás, mégis folyik a könnyem. Ariel megérinti a karomat. Felé fordulok, látom, hogy ledobja a levelet a földre, majd fölém tornyosul.

– Mi történt? – kérdezi, majd talán ki is találja, mert így folytatja: – Szard le őket.

– Hogy tudnám leszarni? – hüppögök.

– Be vagyunk kamerázva. De ne foglalkozz vele, mit akarnak, hogy hogyan lenne látványosabb a show. Csak önmagadat add, és szerintem túléljük – suttogja, de szerintem ezt a suttogást a kamerák is hallják. Ezek szerint ő a levélre gondol, amit Noelék írtak, eszébe sem jut, hogy más problémám is lehet.

– Engem nem a kamerák izgatnak, hanem ez a rohadt fotó, ami bejárja az internetet! – fakadok ki. – Vagy fotók… – helyesbítek, mert valójában azt sem tudom, hány képről van szó. Nem is akarom megnézni. Már rég elfelejtettem, mi történt. Na tessék, mondhatják az okosok, hogy ezért ne engedj soha kompromittáló képet készíteni magadról. De annak idején azt sem gondoltam, hogy ezt valaki megőrzi (esetleg rajtam kívül), és azt meg végképp nem, hogy szerepelni fogok egy tévéműsorban, aztán felkerül az internetre a félmeztelen fotóm, és az egész világ láthatja.

– Ó. Ezek szerint megjelent? – kérdezi, talán még álmélkodás, esetleg csodálat is van a hangjában, és már fordul is az éjjeliszekrényéhez, hogy megkukkoljon a telefonján. Idióta, kíváncsi pasi.

– Ezek szerint igen. Elég sok sms meg e-mail és hívás jött, amíg nem volt bekapcsolva a telefonom – szipogok. – Az anyám is írt, de csak ránéztem az üzenetére, nem is mertem továbbolvasni…

– Nem olyan ijesztő az anyád – mondja, és észvesztő gyorsasággal nyomkodja a telefonját. Ezt sem gondoltam, hogy egyszer a világ nyolcadik legjobb teniszezője fog a neten kutakodni a meztelen fotóm után. Talán még büszke is lehetnék. De nem jön a mosoly, pedig tudom, hogy ezeket a snitteket tuti felhasználják majd az adáshoz, és akkor az összes olyan nézőnek vagy éppen nem nézőnek, aki tudomást szerzett a fotóról és lekurvázott (mert nyilván lekurváznak) a neten vagy csak az ismerősei között, meglesz a jó érzése, hogy nem elég, hogy hülye kis picsa voltam (vagyok), még ki is borulok, amikor a tetteim következményeivel szembesülök. Mégsem vagyok képes összeszedni magam.

– Nem tudhatod – ingatom a fejem, és megint könny folyik az arcomon. – Nem ismered. Nem is ez a baj. Nem érdekelne, ha csak az anyám látná… de ismeretlenek is látják, véleményt mondanak róla, vagyis rólam, pedig egyáltalán semmi közünk egymáshoz.

– Ismeretlenek? Hát az meg miért érdekel? Azt hittem, édesanyád miatt aggódsz.

– Normális vagy, Ariel? – ülök fel, és mint egy pajzsot, magam elé tartom a paplant. – Ha rólad jelennének meg kompromittáló fotók, te mit gondolnál? Hogy mindenki le van szarva, csak a szüleid meg ne tudják?

A homlokát vakargatja, aztán megragadja a vállam.

– Engem, amikor a pályán vagyok, gyakran elragad a hév – kezdi lassan. – Ezért már rengeteg büntetést fizettem, ütőket törtem, összevesztem a bírókkal, ami szigorúan tilos, kikiabáltam az ellenfelem edzőjének, káromkodtam a pályán. Márpedig a tenisz, ahogy mondtad is, még mindig „úri sport”, vagyis a nézők szemében még mindig úriemberek sportja, nem mellesleg, bár a sztori szempontjából valóban lényegtelen, de fejben dőlnek el a dolgok. Az is, ha nyersz, és az is, ha veszítesz. Ha olyan idegbeteg vagy egy meccs közben, mint én, akkor nagyobb eséllyel fogsz veszíteni, hiszen nem tudsz a játékra, a játékodra és a labdára koncentrálni, hanem minden mással foglalkozol. – Fogalmam sincs, miért meséli ezt, egyelőre nem török-zúzok a lakásában, és még csak nem is kezdtem üvöltözni. – Emiatt a közönség egy része is ki van akadva rám. Bár természetesen vágyják a balhét, mert nem igaz, hogy nem örülnek, amikor jelenetet látnak a pályán, hiszen ilyenkor is a versenyző privát arcát látják, azért mégis lenézik, aki kiborul. Bekiabálnak neki: higgadj már le, írogatnak a neten, elítélik, hogy nem befelé éli meg a feszültséget, mint a többi játékos. Vagyis annál keményebben talán még senkit sem véleményeztek idegenek, ismeretlenek, mint engem, amikor a pályán nem vagyok képes türtőztetni magam.

– Tehát?

– Tehát, ha foglalkoznék velük és a véleményükkel, már talán abbahagytam volna a teniszt. Egyrészt. Másrészt szétesel, ha olyasmire figyelsz, ami nem visz előre.

– De hogy tudtad ezt megtanulni? Hogy csinálod, hogy nem érdekel mások véleménye?

– Nem tudom – vonja meg a vállát. – Úgy rémlik, ezt nem kellett tanulnom. A természetem ilyen, a kevésbé fontos dolgokkal nem foglalkozom. Mások véleménye régóta nemigen befolyásol, hiszen ha mindenkire hallgatnék, akkor már kamaszként feladtam volna a versenyzést. Volt egy korszak, amikor még a saját edzőim is azt mondták, hogy nem érdemes kínozniuk, mert úgysem leszek élvonalbeli játékos.

Hallgatok. Szép is, hogy ő nem törődik a külvilággal, de én ezt hogyan tehetném meg?

– A világ nyolcadik legjobb játékosa vagy – emlékeztetem. – Nem ugyanolyan a helyzetünk. Én egy senki vagyok, nem vagyok ismert, és nem is foglalkoznának velem az emberek, ha éppen nem a világ nyolcadik legjobb játékosának ágyában ébrednék.

Ellágyulnak a vonásai, úgy nézi, ahogy tehetetlenül magam elé ejtem a kezem. Engem már a kamerák sem érdekelnek. Magam előtt látom, ahogy a vendégeim, sőt még a barátaim is kibeszélnek és lesajnálnak a hátam mögött, és úgy zubog a könnyem, mint a záporeső.

– Nem kell tartanod semmitől, Bora. Engem egyáltalán nem bánt, meg nem is foglalkoztat ez a butaság. Tinédzserként, meg még felnőttként is belemegyünk néha ilyen-olyan helyzetekbe, amit később akár megbánhatunk. Van múltunk, nem csecsemők vagyunk – mormolja halkan, miközben a vállához húzza a fejem és a hajamat simogatja.

Egyik pillanatról a másikra történik, és most nem megjátszott a csók, legalábbis részemről nem az. Finom, tökéletes, őrületesen izgalmas a csókja, izgalmas és megnyugtató is, ezt egyszerre érzem, ismeretlen érzés, egészen bezsongok. A kezem a paplan alá csúszik, érzem a keményre kidolgozott izmait a törzsén, a hasán, csúszna még lejjebb a kezem, amikor ő is a paplan alá nyúl és szorosan megfogja a csuklómat. Állj, mintha ezt mondaná. De nem mond semmit, csak lassan elválik a szája a számtól, és otthagy felizgatva, átölelve engem, nem is simán átölel, hanem úgy szorít, hogy mozdulni sem tudok. Egészen be vagyok gerjedve, megérinteném őt mindenhol, bárcsak ne lenne rajta a rövidgatya, mélyet sóhajtok a fülébe. Érzem az ujjaimmal, hogy libabőrös a karja, biztos vagyok benne, hogy ő is akarja, ám az ölelése-szorítása még erősebbé válik, alig kapok levegőt.

Azok a kurva kamerák zavarják, nyilván.

Nehezen térek vissza a valóságba, jó, hogy Ariel még tart, már nem akar elmozdulni a kezem, és az ő szorítása is enyhül. Már kapok levegőt, és csak pihegek. Meglepve jövök rá, hogy már elmúlt a rosszkedvem, mintha elfújták volna, és talán abba a zen-állapotba kerültem, amiről Ariel beszélt.

A nyúl nyúltápot eszik, ezt a furcsa felfedezést teszem reggeli közben. A gyerekkorom tér vissza a mostani reggeleken, mert utoljára akkor reggeliztem normálisan, amikor még otthon laktam. Ariel fogyasztja el a nyúlnak valót, a répát, azt is banánnal leturmixolva, még nézni is rossz, de a futóedzése előtt nem szokott enni. Én két kávé között kizabálom a hűtőt, szerintem ez az idegi alapú kajálás. Egy időre elfeledkezem a külvilágról, bár be-bevillan, hogy mitől vagyok ilyen nyugodt, és még mindig összerándul az izgalomtól a hasam, ha arra a csókra gondolok.

De ez az állapot nem tart sokáig. Még mielőtt a nyúl újabb sétáltatásával próbálkoznánk, beállít Anna, a főszerkesztő, köszön, majd egyenesen a kávéfőzőhöz siet. Áhítatos csendben figyeli, ahogy a kávé kifolyik a csészéjébe, felhajtja, ezután mélyet sóhajt. A szívem a torkomban kezd kalapálni, ahogy lassan végigpásztáz rajtunk, mosolytalanul. Aztán elneveti magát.

– Adásszünet! – mondja. Majd hozzám fordul. – Ezt most természetesen valóban kamerán kívül mondom. Meg vagy dicsérve! Ennél jobb húzást el sem tudok képzelni, Bora. Tele van veled az egész internet. Végre foglalkozik a sajtó is ezzel a műsorral, nagyon jó úton haladunk!

Vár a reakciónkra, Ariel a panorámaablak előtt álldogál, csak a hátát látom. Arra gondolok, ha itt ez a jó hír, akkor az mélyen elszomorító. Jó, hogy valakiből hír lesz egy fiatalkori botlás miatt? Milyen szar, hogy nem voltam akkor fiatalkorú  – vajon akkor is leközölték volna? Egyáltalán, honnan tudják, hogy betöltöttem a tizennyolcat? Na mindegy, ezen kár filózni.

– Szuper – nyögöm ki. – Ami a műsornak jó, az személy szerint nekem eléggé kellemetlen.

– Ebből jól is ki lehet jönni, és te jól fogsz kijönni belőle! Csak mutasd meg magad, mutasd meg, milyen vagy! Az erődet, a gyengeségedet… és imádni fognak! Szerintem már most is imádnak. Ahogy Ariel is feltette a kérdést: ki ne csinált volna őrültséget az életében? A nézők magukra ismernek még akkor is, ha nem mindenkit fotóztak le olyan helyzetben vagy pózban, amit később kínosnak találnának. Mindenki megbotlik. Arra fognak gondolni, vajon mit tennének, mit éreznének, ha az ő kisebb-nagyobb botlásukra, eltitkolt, netán szégyellt dolgukra derülne fény évek elteltével?

– Nem tudom. Én ezt sosem szégyelltem, nem foglalkoztam vele. Volt, ami volt, egyszerű fotók, basszus. Fogalmam sincs, hogy kell egy ilyen helyzettel megbirkózni.

– El kellene olvasnod az üzeneteidet, aztán azt javasolnám, hogy menj el a szüleidhez ma. Természetesen veled tartunk – veti oda lazán. Na még csak az hiányozna! Tévéstáb kíséretében kapnám meg az alapos lebaszást anyámtól.

– Elkísérlek – fordul vissza az ablaktól Ariel. – Ellátogatunk a szüleidhez, nem kell egyedül menned.

– De operatőr is kísér benneteket – bólint a főszerkesztő, és újabb kapszulát dob a kávéfőzőbe.

A nyúl egész jól viselkedik, nem akar lelépni, még a dolgát is elvégzi odalent. Ariel kocsijából hívom fel anyámat, az ő számáról, mert még mindig nincs bátorságom bekapcsolni a telefonomat.

– Én vagyok – mondom gyorsan, amikor meghallom a hangját. – Este átmennénk Ariellel.

– Bora, légy szíves, hallgass meg… – vág közbe, de én is félbeszakítom.

– Anyu, majd megbeszéljük… De most ne kezdd, kérlek!

– Gyertek este – sóhajtja. Bontom a hívást, és az égnek emelem a tekintetemet.

– Majd apád varázsol nekünk egy nagyot, hogy jobb kedvünk legyen – próbál feldobni Ariel. Jézusom, még ez is. Miért mondtam, hogy bűvész az apám? Basszus, lehetne ennél szarabb ez a nap? Nemigen hiszem. Ráadásul mindenről én tehetek, nem elég a fotó, most még jól belekeveredem a hazugságomba is.

Napközben a munka eltereli a figyelmemet a váratlanul jött „ismertségemről”, a vendégeim sem merik felhozni a témát, bár látom, hogy mindegyikük alaposan méreget, a mellemet is nézik, nőtt-e azóta, van-e implantátumom, fene tudja, még min törik a fejüket. Gondolom, szívesen megérdeklődnék, hogy vannak-e pikánsabb fotók is, várható-e újabb pletykahadjárat, kompromittáló felvételek és egyebek.

Az ebédszünetem csak elméleti, mert váratlanul újabb, ismeretlen vendégek érkeznek, valahogy beütemezem őket. A rosszban az egyetlen jó, hogy a vendégköröm gyakorlatilag napok alatt újra kialakult, sőt szerintem több kuncsaftom lesz, mint korábban volt – legalább bevételre is szert teszek, és nem unatkozom egész nap az üzletben. Panna is méreget, de nem szól egy szót sem, hálás vagyok neki, amiért nem kérdez. A telefonomon nem olvasom el az üzeneteket, az e-mail alkalmazásba be sem lépek. Az ismeretlen számokat, a vendégeim hívásait felveszem, hiszen ebből élek, és szerencsére eddig még nem futottam bele valami hülyébe, aki beszólt volna a fotókkal kapcsolatban. A sok vendég azt is jelenti, hogy még ha kedvet éreznék hozzá, sem tudnék híreket olvasni, pisilni is alig van időm.

Vivi azért váratlanul beugrik a saját ebédszünetében. Látom a szemén, hogy mondana egyet s mást, de csak lerak nekem egy adag kaját műanyag dobozban az asztalra, és mellé desszertet is, azt meg szatyorban. Jelentőségteljesen pillant rám, majd látva, hogy mennyi köröm vár szépítésre, csak annyit mond, hogy hívjam, amikor lesz egy kis időm. Ismét a szatyorra téved a tekintete:

– Szerintem desszertezni legfeljebb a vécén lesz időd – közli. Elmosolyodom. Ilyen egy jó barátnő.

– Majd magammal viszem, ha pisilni megyek – bólintok.

Még jó, hogy az embernek vannak jó barátai. De legalábbis egy igazi.

Alig várom, hogy legyen néhány perc szünetem. Amíg leoldódik az egyik vendégem kezéről a géllakk, kiosonok a „desszertemmel” a mosdóba. Még szerencse, hogy itt aztán nincs kamera. Baromira reszket a kezem, ahogy kibontom a csomót a szatyron, és hopp! Máris előkerül belőle egy mobiltelefon. Vivi régi telója, benne egy kártyával, tegnap ígérte, hogy kiveszi a tabletjéből a feltöltőkártyát és kölcsönadja telefonnal együtt. Még fel is van töltve a kártya pénzzel. A saját számát beleprogramozta. Azonnal rácsörgök.

– Az életemet mentetted meg – szólok bele suttogva.

– Na, azért ne túlozz! – nevet. – Akkor most már tudunk beszélni, igaz? Simán az asztalodon hagyhatod a telefonodat, nem is feltételezik, hogy egy másikon éppen beszélsz a vécében. Még ha hallanák is, azt gondolhatnák, hogy becsavarodtál a műsor miatt, és magadban beszélsz.

– Igen, bár a vécében – tudomásom szerint – nincs kamera. De bármikor bejöhet Panna vagy a vendége.

– Mesélj, alig bírom türtőztetni magam! Tényleg olyan nagy a szerelem?

– Jaj, Vivi. Ez a pasi olyan… különös. Izgi az egész, csak ezek a kamerák zavarnak.

– De hogy történt?

– Hát, voltaképpen… – lassulok le, mert nem tudom, mennyit is mondhatnék el, aztán arra gondolok, hogy még mindig nem olvastam el a szerződésemet. – Az egyik tévés ismerős mutatott be neki – folytatom. Végül is ez nem akkora hazugság. – Aztán ők találták ki, hogy legyen egy show. Mármint a tévében. – Még mindig csak csúsztatok. – És onnantól kezdve felgyorsultak a dolgok. Jelenleg egy expresszvonaton érzem magam. Ahol ráadásul nincs ülőhelyem, és kurvára kell kapaszkodnom, hogy el ne essek. De majd személyesen mesélek.

– Hogy történt a fotóval?

– Fogalmam sincs. Canek egyik volt haverja tegnap azzal állított be, hogy hülye volt és elküldte a fotót. Arra sem emlékszem, hogy kerültek hozzá a képek. Horváth Zoli, ismerős a neve?

– Persze. És ekkora bunkó volt?

– Igen, képzeld.

– Meg akart zsarolni, azért keresett? – kérdezi, és elcsodálkozom, hogy juthatott ilyesmi az eszébe.

– Szerintem inkább elnézést akart kérni, hogy részegen kiadta a kezéből a fotókat. Fogalmam sincs, hogy bűntudata volt-e vagy fel akart készíteni a mai napra, de akkorra már elküldte a képet, vagy képeket annak a honlapnak. Vivi, én azt sem tudom, milyen az a kép, már nem emlékszem pontosan, és arról sincs fogalmam, egy fotó jelent-e meg vagy több… nem merek belenézni a hírekbe.

– Hát azt jobban is teszed. Egyébként engem is meglepett, hogy legalább annyian állnak ki melletted, mint ahányan fröcsögnek rád. – Jézusom, milyen szörnyű ezt a szót Vivi szájából, rám vonatkoztatva hallani! Soha többé nem nyitom ki a Google-t a telómon. – Mindenesetre egy csapásra ismertté váltál. Persze már tegnap is elkezdtek baszogatni a neten, de azt már megbeszéltük.

– Hány fotó jelent meg?

– Egyet láttam. Állsz a telken egy bugyiban, takarod a melled, de azért így is látszik belőle egy kis pikáns részlet.

– Bikinialsóban voltam – kérem ki magamnak. – És… normálisan nézek ki?

– Nincs baj a fotóval. Legalábbis amit én láttam. Meg hát így emlékszem rád. Ilyenek voltunk. Állsz egy bugyiban…

– Bikini… – vágok közbe, de folytatja.

– Valójában olyan vagy, mint egy magazinban. Fújja a hajad a szél, hunyorogsz, az egyik mellbimbód kivillan. Ma már ez semmi, érted?

– De én még gimis voltam. Képzeld, mit gondolnak egy csajról, aki már a gimiben ilyen képeket készített!

– Jól van, felejtsd el. Egyébként van még belőle? Lehet, hogy eladott egy egész sorozatot ez a pöcs?

– Fogalmam sincs. Tudom, nem volt olyan régen, amikor készültek, de nekem már olyan, mintha nem is velem történt volna.

– Akkor másképp kérdezem: van esetleg ennél alulöltözöttebb képed is valahol? Mert ha van, azonnal vissza kell szerezned.

– Nem. Nincsen. Legalábbis nem tudok róla, hogy valaha is készült volna rólam meztelen fotó.

– Akkor mi a baj? Élvezd az életet!

Tehát minden szuper, nem igaz? Feldobva megyek vissza a vendégemhez. Még nincs róla sejtésem, hogy délutánra a legkisebb problémám az interneten felbukkanó mellbimbóvillantós fotóm lesz.

– Le fognak tartóztatni? – kérdezem, és talán indokoltan ugrik fel a kétvonalas C közelébe a hangom. Hárman vagyunk az üzletben, Pannát elküldték egy kicsit sétálni (a novemberi ítéletidőben!), és nagyon úgy tűnik, hogy nem éppen rózsás a helyzetem. Amikor az embert rendőrök veszik körül, és nem túl barátságosan az alibije után érdeklődnek, akkor az a krimikben a letartóztatás előszobája.

– Azt szeretnénk, ha válaszolna néhány kérdésre. Mi történt tegnap este?

– Nézzék vissza a tévéfelvételeket! – javaslom. – Mindent rögzítenek a tévések, sejtem, hogy ez önöknek is elképesztőnek tűnik, de tényleg mindent.

– Visszanéztük, azonban az a helyzet, hogy éppen a cselekmény időpontjában mindkettejük nyomát elveszítették a kamerák. A ház kamerafelvételéből az derül ki, hogy maguk ketten motorral indultak valahová, méghozzá igen sietősen – mondja a férfi, a nő pedig egyenesen a szemembe néz. És még akkor mázlim van, hogy nem vittek be, hanem itt hallgatnak ki. A nyomozók. A NYOMOZÓK!

A picsába, hát mi történik már körülöttem? Egyik percben a tévébe kerülök egy világhírű pasi oldalán, és már önmagában ezzel rengeteg ellenségre teszek szert, a másikban ország-világ megtekintheti csekély méretű mellem bimbóit akaratom ellenére, a harmadikban a buzinak hitt pasim lesmárol, és bevallja, hogy nagyon is heteró, utána pedig a nyakamon a zsaruk, akik az alibimről faggatnak. Nagyon úgy értelmezem, hogy gyanúsított vagyok, vagy leszek hamarosan. A krimikben ilyenkor már gyanúsított az illető. Feltehetően hamarosan felolvassák a jogaimat (bár abban nem vagyok biztos, hogy ez nálunk is úgy megy-e, mint Amerikában, ennek ellenére bízom benne, hogy itthon is vannak jogaim. Ki tudja).

– Konkrétan mi történt? – kérdezem, és nagyon-nagyon vissza kell fognom magam, hogy ne vágjak bele a sötét tekintetű, csodálkozó szemöldökű nyomozónő körömágyába, hogy jól kiserkenjen a vére. De akkor meg extrán fertőtleníthetném az ollómat, nem beszélve arról, hogy ezek ketten megalapozottnak tekintenék a gyanújukat.

– Már elmondtuk. Horváth Zoltánnal maguk beszéltek utoljára. A nevezett illetőt, miután távozott Somlay Ariel lakásából, valaki megverte. Nyolc napon túl gyógyuló sérülést okoztak neki, és az autója szélvédőjét is betörték – sorolja fahangon a nyomozó, még mindig a falnak dőlve. Jóképű is lehetne, de az unottsága eléggé rossz irányba befolyásolja a képet. Orrhangja van, az egyik szeméről hiányoznak a szempillái, öngyújtóbalesetnek tippelem. – És, most figyeljen: bukósisak volt az elkövetőn.

– Nem hinném, hogy egy felnőtt férfit fejbe tudnék verni, akár van rajtam bukósisak, akár nincs.

– Honnan veszi, hogy a fejére kapta az ütést? – érdeklődik a nyomozónő, aki a jelek szerint az ingyenmanikűrt természetesnek veszi.

– Nem tudom, csak így jelent meg előttem – felelem, és máris bűntudatom van. Holott soha nem vertem fejbe senkit, eltekintve az általános iskolás meg a gimis éveimtől, és eltekintve a bátyámtól, de tőle sokat is kaptam. Aztán eszembe jut valami. – Hát biztos látták az incidenst az úton a többiek, a többi autós. Csak rájönnek majd, ha behívják őket tanúskodni, hogy nem mi voltunk. Vagy másképp mondom: ha látnak minket a tévében, és teszem azt, mi voltunk, vagy én voltam, akkor úgyis felismernek.

– Nagyon logikus okfejtés – mondja az orrhangú. – Csakhogy senki sem volt a környéken, mert a sértettet a háza előtt kapták el, amikor kinyitotta a garázsajtót. És egyelőre úgy tűnik, a szomszéd biztonsági kamerája sem lát el oda.

– És most mit tegyek? – kérdezem. Leginkább magamtól. – Úgy nézek ki, mint aki megver egy pasit?

– Horváth Zoltán említette, hogy ön megütötte annak idején a Tibanics Zsolt nevű barátját a középiskolában – közli a nő, és diadalittasan pillant rám. A Caneket, hát persze. – Konkrétan fejbe verte, és az igazgatói szobában kellett beragasztani a homlokát, amelyből, idézem: dőlt a vér.

– Ez a Horváth milyen egy rohadék – rázom a fejem. Nem hiszem el, hogy felemlegette ezt az esetet! – Remélem, azt is elmondta, hogy az illető fiú miért kapta. Mert halálosan felbosszantott a hülyeségével, és marokra fogta a csuklómat, nem akart elengedni. Ahogy elszabadultam, a kezemben lévő könyvvel csaptam fejbe. Nem gondoltam, hogy az a rohadt atlasz ennyire kemény. Mármint a széle – fakadok ki. – Akkor kérdezzék meg tőle, hogy mekkorát ütöttem! Ott ültünk a büfé előtt, amikor mindenki szeme láttára lefogott, nem akarta, hogy elmenjek az órára a barátnőmmel, mert neki lyukasórája volt. – Őrület, hogy ilyen részletesen visszatérnek az emlékek. – Kérdezzék meg ezt a Horváthot, hogy hogyan történt!

– Nem tudjuk megkérdezni – feleli a csaj. Olyan vészjósló a hangsúlya, hogy ijedtemben egy kicsit mélyebben belereszelek a körmébe. Mármint mélyebben, mint gondoltam. Elkapja a kezét, és ölni tudna a pillantásával. Majd visszahelyezi szép akkurátusan, és ennyit mond: – Ugyanis pillanatnyilag semmire sem emlékszik, volt egy eszméletvesztése a mentők kiérkezése után, és azután már nem tudta felidézni az eseményt. A mentőknek először elmondta, mi történt vele, majd elvesztette az eszméletét. Ha engem kérdez, majdhogynem újra kellett éleszteni.

Jószagú úristen. Ha jól értelmezem, most már gyilkossági kísérlettel gyanúsítanak.

– Mit tehetnék, hogy rájöjjenek, semmi közöm a dologhoz? – kérdezem, és újból fejhangom van az idegességtől.

– Először is mondja el részletesen, mi történt tegnap este. Onnantól kezdve, hogy kimotoroztak a teremgarázsból.

Igyekszem lépésről lépésre felidézni mindent. De amikor ilyeneket hallok, visszaismételve a mondataim lényegét, hogy „tehát kapucnit húztak mindketten a fejükre”, akkor isten bizony azon gondolkozom, hogy kidekorálom a csaj körmét valami fallikus kompozícióval. Természetesen uralkodom magamon, és részletesen beszámolok a gyorskajáról, meg hogy azért léptünk le a kamerák elől, mert szerettünk volna négyszemközt beszélni: én azért, mert el voltam keseredve a bulvárnak elküldött fotó miatt, Ariel pedig igyekezett megnyugtatni.

– Valóban zavarja magát, hogy megjelent az a kép? – csodálkozik rám a nyomozó.

– Kit ne zavarna? – húzom fel a szemöldököm. – Nem a nyilvánosságnak készült, ebben biztos lehet.

A faszi úgy néz, mint aki egyetlen szavamat sem hiszi. Lehetséges lenne, hogy azt gondolja: még örülök is annak, hogy a fotó megjelent, és mindenki szabadon kidumálhat a neten? Jézusom, micsoda elferdült gondolkodás.

– A barátját biztosan zavarja – teszi hozzá némi töprengés után.

– Őt csak az zavarja, hogy engem zavar.

– Azt tudja, hogy Somlay Ariel a pályán meglehetősen hirtelen haragú?

– Igen – válaszolom a csajnak. – De Ariel két méter magas, és Horváth Zoltán tegnap este mindkettőnket látott. Gondolom, bukósisakban is felismert volna nem sokkal a találkozás után, akár őt, akár engem. Egyébként nem tudok akkorát ütni, hogy maradandó sérülést okozzak. Nem is szokásom. Azt ugye nem mondta, hogy felismerte valamelyikünket?

– Itt mi kérdezünk – piszkálgatja az állát az orrhangú.

– Somlay Ariel esetleg beszélt valakivel telefonon az alatt az idő alatt, amíg együtt voltak? – érdeklődik a csaj.

– Nem.

– És elváltak egymástól? Telefonálhatott? Például az étterem mosdójában? Esetleg sms-ezett?

– Nem volt a mosdóban. Csak annyi időre váltunk el, amíg megrendelte a menüt és odahozta az asztalhoz tálcán. Nem hinném, hogy telefonált, azt meg végképp nem, hogy sms-ezett. A férfiak nemigen tudnak egyszerre két dologra összpontosítani – meredek szigorúan a nyomozóra –, márpedig mind a kajarendelésnél, mind az sms-ezésnél oda kell figyelni. Tehát szerintem nem használta a telefonját. Nem tudják megnézni a szolgáltatójánál? – érdeklődöm. El sem hiszem, hogy most meg azt akarják, hogy kenjek valamit Arielre.

– Mi kérdezünk – röfögi az orrhangú.

– Hová mentek a gyorsétteremből?

– Haza. Arielhez. Arra érkeztünk, hogy beszart a nyúl, de amíg takarítottam, addig is ott volt Ariel. Nem telefonált.

– Onnantól kezdve láttuk a felvételeket. Elkértük a másolatokat.

Ó, remek. Ezek szerint már a tévében is tudják, hogy kvázi gyanúsítottak vagyunk. Csak sejtem, mi fog megjelenni rólunk a sajtóban. Ezer szerencse, hogy az eddigieket sem olvastam.

– El tudja képzelni Somlay Arielről, hogy bosszút akart állni azért, amit Horváth Zoltán tett magával? – faggatózik a nő.

– Ugyan már – rázom a fejem. – Szerintem két dolog akasztja ki – teszem hozzá váratlanul. – Ha a pályán igazságtalanság éri, de akkor legfeljebb összeveszik a bíróval, vagy ráugrál az ütőjére. – Remélem, így kell elképzelni az ütőtörést, amiről beszélt. – Kettő: ha a nyúl a szőnyegére szarik. Esetleg ha felmászna a bőrgarnitúrájára. Nagyjából ennyi. Nem érdeklik a pletykák, nekem is azt próbálta elmagyarázni, hogy nem kell foglalkoznom vele, mit gondolnak mások rólam. És azt hiszem, komolyan így gondolja, saját magával kapcsolatban is.

– Ismeri őt annyira, hogy ezt kijelenthesse?

– Nem tudom. Így érzem.

– És ismeri őt annyira, hogy kijelenthesse: semmi köze sem lehetett a testi sértéshez? – kérdez most a nyomozó.

– Nem lehetett köze hozzá. De ideje sem lehetett rá, meg hát, ahogy mondják, az oroszlán nem vadászik egérre.

– Nem így van a mondás – morogja a csaj, aztán elégedetten nézegeti a körmét. Egy rántással berakom a kezét az UV-fény alá.

Végül nem visznek el bilincsben, pedig, gondolom, az direkt jót tenne a műsor nézettségének. Hogy nehogy beleférjen egy zabszem is a seggembe, megígérik, hogy a közeljövőben majd a kapitányságon is ki fognak hallgatni, elkérik a telefonszámomat és az e-mail címemet, aztán távoznak.
A csajnak a készletemben található legszebb halvány rózsaszín lakkot tettem fel, mélységesen bánom, hogy nem valami ronda színnel dolgoztam.

Ahhoz képest, hogy pár napja még gyakorlatilag unalmas szingliéletet éltem – még ha a volt pasimmal egy lakásban is –, a hiteleim és a kevés munkám miatt egy normális ebédre nem volt pénzem, és azon kívül, hogy bemetróztam a munkahelyeimre, aztán haza, semmi sem történt velem, hát most rendesen felgyorsult az életem. Mondhatnám, valahogy rákerült egy Forma–1-es pályára. Most már csak bírnom kéne a tempót.

Panna később érkezik vissza, kérdőn néz rám, de az egyik felszerelt tévékamera felé intek. Ő is int, inkább lemondóan, és a radiátor felett melengeti a kezét. Rám már két vendég vár, próbálok a leggyorsabb tempómban dolgozni, például, bár nem túl kíméletes a módszer, de a géllakkok leoldása helyett lereszelem a régit, hogy minden beírt vendégemmel végezzek, mire Ariel értem jön.

Így is negyedórás késésben vagyok, amikor zárok.

A postaládát kifelé menet kiürítem, egy lezárt borítékot találok benne a nevemmel. Begyűröm a dzsekim zsebébe, és már be is pattanok Ariel mellé a kocsiba. Az jár a fejemben, hogy ez a nap idáig sem volt életem legjobb napja, de a neheze még csak most jön majd. Ráadásul még csak nem is ventilálhatok a kocsiban, mert ott is vesz a kamera minket. Lassan mindennél jobban fogom utálni a kamerákat, meg a tévét, meg a nyilvánosságot. Visszasírom azokat az időket, amikor egy zacskó sós mandulával a kezemben üldögéltem a kedvenc sorozatom előtt órákon át. Volt idő, amikor még a realityket is szerettem, röhögtem a hülyéken, szurkoltam a szimpatikus résztvevőknek. Ez az „idő” néhány nappal ezelőttig tartott, most már rajtam röhögnek az emberek.

Szerintem a legjobb, amit tehetek, ha soha többé nem kapcsolom be a televíziót.

Kedélyes, a teniszről, a nyulak magányosságáról meg a géllakkokról szóló érdektelen párbeszéd, valamint néhány félrenavigálás(om) után csak megérkezünk. Utóbbihoz annyit hozzáfűznék, hogy elég nehéz úgy navigálni, ha a sofőrnek önálló terve van a cél megközelítésére, mindenféle rövidítésekkel, és az utas általában a tömegközlekedési útvonalakat használja. Ilyen párbeszéd született ebből az anomáliából:

– Ez nem volt jó ötlet. Begurultunk egy végállomásra.

– Hagyd már, Ariel, nem vagyok GPS!

– Hát miért nem hagytad, hogy bekapcsoljam a kocsi GPS-ét?

– Olyanod is van?

– Van.

– Akkor miért nem kapcsoltad be?

– Te mondtad, hogy diktálod az utat.

– Diktáltam is.

– És ide jutottunk. Egy buszvégállomásra.

– A picsába, Ariel. Van más bajom, elhiszed?

És ekkor, esküszöm, nem a fotóra, nem is a nyomozókra, hanem egyes-egyedül anyámékra és a közelgő közös vacsoránkra gondoltam. Szerintem azért is navigáltam rossz helyre Arielt, mert késleltetni akartam ezt a kihagyhatatlan programot. Csak abban bízhattam, hogy a nagyszüleim – lehetőleg sem az anyaiak, sem az apaiak – nem vesznek részt a vacsorán. De főleg az apaiak.

– Bora! Hát itt vagytok! – kiabálja anyám az ajtóból, majd hátraszól: – Sándor, nyisd ki a kaput! Menj már, öltözz!

Sándor. Ó, szent ég. Sosem szólította így. Ha már nem Sanyi, akkor anyám komoly estére készül. És az estét súlyosbítja a sovány, alacsony kameraman és a röhögős dagi operatőr. Ketten is felveszik majd a látogatást, nem is tudom, mit mondhatnék erre. Megragadom Ariel kezét, részint hogy ne féljen, azért nem teljesen abnormális itt mindenki, részint hogy én ne féljek (mert azért de, abnormális itt mindenki, beleértve persze minket is).

Apám legalább egy fejjel alacsonyabb Arielnél, őszes haja frissen nyírva, egy pólóban szalad elénk a kapuhoz, pedig szerintem már mínuszok röpködnek körülöttünk. Vadiújnak tűnő farmer van rajta, és mielőtt kezet fogna Ariellel, rám kacsint és megpuszil. Nem tudom mire vélni a kacsintást, de jobban leköt, hogy anyámmal mi a pálya.

Anyu negyvennégy éves. Nemrég még arról beszélt egy családi összejövetelen, mit nem adna érte, hogy előbb jöjjön a nyugdíjaskor, mert már unja, hogy folyton kutyasamponban ázik a keze, meg mindig szőr van a levesben – nagyon remélem, hogy ma nem lesz –; most meg leopárdmintás leggingsben, szűk, combközépig érő, hosszú ujjú kötött ruhában, sminkben és Jane Fondásra szárított hajjal támasztja az ajtófélfát. A ruhára rámeredek, és nem kapok levegőt. A vállánál kivágott darab, és esküszöm, pontosan az, amit kinéztem magamnak a Superdryban, csak sajnos megláttam az árát is, ezért le kellett mondanom róla. Nem hiszem el, hogy az anyám megvette. Magának! Hát a nyáron még azt se tudta, mi az a Superdry, én regéltem neki róla, ő meg leintett. Aztán tessék.

Egy kicsit kívülről látom őt, miközben a saját anyámat nyilván nem tudom kívülről nézni, és képtelen vagyok eldönteni, hogy szupercsinos, vagy inkább ciki egy kicsit ezzel a belőtt séróval meg a leopárdos-kötött ruhás szettel. Amikor átölel, megállapítom, hogy inkább jó, mint rossz az outfit, de nekem azért idegen a külseje, és némi rosszat mindenképpen sejtek. Kitárja az ajtót Ariel előtt, beküldi egy mozdulattal, ahogy apámat is, majd taszít rajtam egyet, és konkrétan bebassza az ajtót a tévések előtt. Azután beakasztja a láncot, majd résnyire mégis kinyitja a bejáratot:

– Jóemberek, mindjárt bejöhetnek. De egy kicsit szeretnék rivaldafény nélkül társalogni a lányommal és a vőlegényével.

Vőlegény.

Anyám, jelezve, hogy nem nyitott a kint maradtak véleményére, azonnal be is csapja újra az ajtót, még a kulcsot is ráfordítja. Aztán suttogni kezd, mint egy filmhősnő.

– Gyertek, azonnal el kell mondanotok, hogy ez az egész igaz-e, vagy hazugság. Addig nincs vacsora, nincs forgatás, nincs tovább.

Belénk karol, és magával húz minket a hálószobájukba, mint titkos műveleti területre. Leül a franciaágy szélére, és mutatja, foglaljunk helyet a két oldalán.

– Játéknak indult – mosolyog Ariel. – De igazság lett belőle.

Hevesen dobog a szívem, miközben beszél. Nézem őt, tökéletes férfi, ilyenre vágyik minden nő, ha beszélhetek a nőtársadalom nevében. És most azt mondja, hogy igaz a történetünk. Hamisnak indult, de igaz. Hiába tudom, hogy nem is mondhat mást, mégis úgy érzem magam, mintha a valaha élt legjobb pasi barátnője lennék. Nem játszótársa, nem üzleti partnere – mondjuk így –, hanem a barátnője. Elképesztően izgalmas érzés, talán ilyen egy orgazmus. Azért mondom, hogy talán, mert nekem olyanom sosem volt.

– De a műsor… az a játék? Vagy az igaz? – erősködik anyám.

– A műsor a játék. Annak indult, és játéknak is kezeljük. De az érzések kölcsönösek.

Egészen ellágyulva üldögélek anyám mellett, aki megfogja a kezem.

– Na. Akkor mondhatjuk, hogy kifogtál egy normális fiút, nem igaz? – szegezi nekem a kérdést. Nem válaszolok, mert nem is vár választ. Még mindig azon gondolkodom, amit Ariel mondott. És ahogy mondta. Az érzések erősek. Úristen, milyen jó volt ezt hallani! Bármit is takarjon. Még ha játszik is. Színleléssel együtt is tökéletes.

– Na, csak azért. Mert akkor megnyertem egy fogadást! – közli anyám diadalittasan. Aztán rám néz, egészen közel az arcunk egymáshoz. – Te meg… az a kis hülyegyerek. Sosem szerettem, tudod, a Zsoltikát. Most meg eladta a fotódat, rémes – szörnyülködik. Csodálkozom is, hogy nem az első pillanatban hozakodott elő a képpel. – Viszont… akármennyire aljas húzás volt tőle, gyönyörű vagy azon a felvételen! És ez még mind semmi, ma a vendégeim gazdái mind téged dicsértek, drukkolnak a boldogságodért!

Fogalmam sincs, honnan tudhatnák a szépítkezésre érkező kutyák gazdái, hogy a kutyakozmetikusnak én vagyok a lánya – hacsak onnan nem, hogy anyám ezt nem mulasztotta el közölni velük most, hogy „ismert” lettem –, de hatalmas kő esik le a szívemről, hogy nem nyomaszt azzal, milyen kínos, hogy nyilvánosságra került a fotó. Jókedvem támad.

Anyu előkapja a telefonját, egyik oldalára határozottan odaparancsol, a másikra odahúzza Arielt a karjánál fogva, és meg is lepődik rendesen, milyen kőkemény Ariel bicepsze, aztán a telefont maga elé teszi, mosolyog, és lövi a szelfiket egymás után. Apám közben megérkezik egy tál gőzölgő pogácsával, és a nappaliba invitál minket.

– Egyetek.

Furcsa számomra a pogácsa, túl szép és túl friss ahhoz, hogy anyámat gyanúsítsam az elkészítésével.

– Alig várom, hogy apukád bemutasson egy-két bűvésztrükköt – szólal meg Ariel a nappaliba menet. Ó, baszd meg, drágám, gondolom, és rögtön leizzadok. – Gyerekkoromban, úgy értem, amíg nem jött be a tenisz, bűvész szerettem volna lenni.

Apám hüledező arcát látva azon gondolkozom, mit találhatnék ki, hogy eltereljem a témát, de valaki közbeszól.

– Hát megjött a kisasszony! Most aztán lesz miről beszélgetnünk!

Kisasszony. 2018-at írunk, a dátum még nem esett le a nagyszüleimnek, az nyilvánvaló. Ugyanis ezzel a szöveggel nagyanyám nyit be, kezében egy tál haséval, nyomában a nagyapámmal. Jézusúristen, ezt most miért kellett?! Miért kellett idecsődíteni őket?

Szerintem ha Ariel meglátja a nagyapámat, már nem is fogja érdekelni a bűvészet. Legalábbis nagyon remélem.

– Beengedtem ezeket az embereket, nem hagyhatjuk őket odakint fagyoskodni – szólal meg újra nagyanyám, és már látom az operatőröket átbaktatni a szobán.

Tudtam, hogy felpörögnek az események, ha az apai nagyszüleim megjelennek. Őszintén szólva, ennyire különbözőek nem is lehetnének az anyai és az apai nagyszüleim, leszámítva, hogy mindkét nagyanyám imád főzni, illetve kimondatlanul is egyfajta főzőversenyben vannak, de most az apaiakról fogok értekezni egy kicsit. Nem gondoltam, hogy átjönnek, bár itt laknak a közelben – tulajdonképpen a nagyanyámból kinéztem, de a nagyapám szinte sosincs itthon, és ha mégis, akkor csak a saját maga által szervezett – kártyapartikkal vagy dartsozással összekötött – vendégségeket szokta megtisztelni a jelenlétével. Kivétel a húsvét, a karácsony és néhány családi születésnap, de olyankor is jelzi, hogy kivételezettek vagyunk, amiért körünkben tölt néhány órát. Tuti, hogy az apám azért lett az, ami, mert szembe akart menni a nagyapámmal. Nagyon is értem ezt, én is szembe akartam menni az anyámmal, aztán nem kutyakozmetikus lettem, hanem sminkes és körmös, na tessék. Mindenki döntse el, sikeres volt-e a lázadásom.

Szóval a fess és kártyamegszállott nagyapámat úgy hívják, hogy Gyarmati Kazimir. Most ugye nem is kell többet mondanom? Egy idő óta igyekszem titokban tartani, hogy ő a nagyapám, mert utálom a kérdészáport, ami ezután következik. Így volt ez a suliban is, a kezdetektől. Nem beszélve arról, hogy akkoriban még fiatal volt a nagyapám és übersok nő, csaj és néni volt rágerjedve. A helyzet nagyjából változatlan, bár merem remélni, hogy már csak a nők és nénik gerjednek rá. Egyébként az alma majdhogynem a fájára ütött, vagyis a tesóm azért nyilván örökölt valamit tőle. De hát a nagyapám táncdalénekes, és nem rockzenész. Egészen elképesztő, hogy van ilyen műfaj, hogy táncdaléneklés, és az még inkább az, hogy a nagyapám az egyik legsikeresebb. Persze ki ne hallotta volna még a Kislány, megeszlek, úgy szeretlek című dalt? Jézusmária, halál ciki. A nagyfaternek ez máig benne van a repertoárjában, nem állítom, hogy nincsenek egy fokkal (de csak eggyel) normálisabb dalai és szövegei, ám ez a legismertebb. Hangsúlyozom: a LEGISMERTEBB. És hozzáteszem: a legnépszerűbb dala. A LEGNÉPSZERŰBB. A nagyapám öltönyben és csíkos ingben jár fellépni és a tévékbe, mert a retró szellemében a tévék újra felkapták, fellépései meg mindig is voltak.

Súlyosbító körülmény is jár a nagyfaterhoz: egyrészt hihetetlenül sztárolja saját magát, másrészt pedig a nagyanyámat úgy hívják, hogy Závodi Sarolta. Igen, igen. Az egykori tévébemondónő, aki időnként ad egy sértett nyilatkozatot itt-ott, amiért túl korán nyugdíjazták, amikor megszüntették a bemondói állásokat a tévében.

Na. Akkor így ugye érthető, hogy miért hallgattam el őket a csatorna előtt, és miért nem igyekeztem Arielnek sem a tudomására hozni, hogy kik az apám szülei? Erre fel megjelennek, és ebben anyám keze nem lehet benne, csak apámé. Nem tudom, hogyan bocsátom ezt meg neki.

Jézusom. Az, hogy apámat bűvésznek hazudtam, most már nyilván Arielt sem érdekli.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem Bora szüleit és nagyszüleit – közli udvariasan Ariel, a felismerés legcsekélyebb szikrája nélkül végigfuttatva a tekintetét a nagyszüleimen. Akik viszont nem titkoltan felismerik, a nagyapám azonnal a teniszre tér rá, és heves vita alakul ki közte és nagyanyám között, hogy Agassi vagy Federer-e a valaha élt legnagyobb teniszjátékos. Nagyapám megigazítja az inggallérját (nyakkendőt nem hord egy ideje, tőle tudtam meg, hogy ma már nem menő, ugyanis nemigen érdeklődöm a férfidivat iránt), és szinte ájult tekintettel közli, hogy Arielre mennyire felnéz.

– Tudod, már ha tegezhetlek – folytatja, nekem pedig a csodálkozástól tátva marad a szám, hiszen a nagyfater nem szokott különösebben udvariaskodni: tudja, hogy őt mindenki felismeri, el is várja ezt, és passz –, el kell mondanom, hogy a szervád fantasztikus, de szerintem a fonákra rá kéne menned. Manapság ritka az egykezes fonák, amit ütsz, és…

Jézusom, mit hadovál itt? Össze akarok pillantani a nagymutterrel, de ő is aléltan mered Arielre. Végül anyuval adunk elő egy közös szemforgatást, és magukra hagyjuk őket a kamerásokkal meg apámmal, míg mi a konyhában teszünk-veszünk.

– Észrevetted? – kérdezem anyut a tűzhely előtt állva.

– Pontosan mit?

– Hát hogy a nagyfaternek is van bálványa. Úgy hívják, hogy Somlay Ariel.

Anyám elkezd nevetni, majd megfullad, a végén csatlakozom hozzá én is. Nem mondhatnám, hogy kedveli apám szüleit, szerinte gőgösek, fájdalmuk, hogy apám az lett, ami, és nem is óhajtott színpadi szakmában gondolkodni, anyámat pedig a nagyanyám lenézi, mert kutyakozmetikus. Nekem is mennyit dumált, hogy legalább próbáljam ki magam a színművészetin. Én! A színművészetin! Amikor egy verset nem vagyok képes normális hangsúlyozással elmondani! Sőt mi több, megjegyezni sem. Úgyhogy csak nevettem. Bár megkaptam a nagyanyámtól a felajánlást, hogy járjak énektanárhoz, majd a nagyapám segít beindítani az énekesi karrieremet, de amikor erre gondoltam, nem azért borzongtam bele, mert fahangom van – egyébként az van –, hanem mert elképzeltem, ahogy a nagyfater elvisz a kultúrházas haknijaira, és ott kell egy mikrofonnal produkálnom magam. A víz kivert erre a gondolatra, arra még inkább, hogy majd a nagyapámmal kellene végigjárnom a tévéket, és ott lelkendezne rólam, mint üdvöskéről. Mondom, kész szerencse, hogy se zenei hallásom, se énekhangom.

Már a főfogásnál tartunk, de a nagyapám azóta is a teniszről értekezik. Eddig nem is sejtettem, hogy érdeklődést mutat a sportág iránt, továbbmegyek, a dartson kívül bármilyen másik sportág iránt, de ez más lapra tartozik. Tökéletesen lefoglalja Arielt, akinek az a feladata, hogy amellett, hogy válaszol a kérdésekre, véleményezi is nagyapám meglátásait. Szegény, ezt nem kívántam volna neki, azt azonban még kevésbé, ami akkor lett volna, ha a nagyfater nem tudja, kicsoda is ő, vagy ha apámnak kell bűvészmutatványokat előadnia. Jó ez így, már csak azért is, mert a nagymutter fél füllel az ő beszélgetésüket hallgatva csak halovány érdeklődést tanúsít irántam. Illetve egy idő után mégis összeszedi magát.

– Kérhettél volna tanácsot tőlem, mielőtt ebbe belevágsz – néz rám szigorú, hidegkék szemmel. – Mindketten kérhettetek volna. Mindent tudok a szakmáról. És meg is van a véleményem róla, mint tudod… Legalább beszédtechnika órákra elmehettél volna néhányszor.

Na, erre már nem tudok mit mondani. Fel sem merült bennem, de tényleg, hogy szerinte még beszélni sem tudok, mármint érthetően.

– A hangsúlyok, tudod. Meg azok az elharapott szavak – magyarázza. – És azt is elmondtam volna, mit jelent a képernyőn lenni. Persze valaha mást jelentett… – mélázik el, majd szigorúan néz rám. – Egykor rang volt szerepelni a televízióban. Egykor nem szerepelhetett főműsoridőben akárki, egykor pontos szabályok alapján kerültek be az emberek a televízióba, hiszen őket nézte mindenki.

Nem fogok vitába szállni vele, ugyanis teljesen mindegy, érvelek-e vagy sem. Eddig sosem volt jó neki, amit csináltam, amit választottam, és hát a show meg ez az álreality műfaj sokaknak szúrhatja a szemét, miért pont a konzervatív és sértett nagyanyámnak tetszene. Már annak is örülök, hogy anyám itt, ahogy ő fogalmaz: a világ végén (hangsúlyozom, Csobánkáról beszélünk) nem kezdett szégyenkezni miattam, sőt. Na mindegy.

– Szerintem nagyszerű, amit Bora csinál – szól közbe az apám. Felkapom a fejem, mert a nagymutterrel nem szokott szembeszegülni, csak a nagyapámmal. Eleve azt sem gondoltam, hogy véleményt nyilvánít a tévés dologról, vagy hogy egyáltalán nézi, az érdeklődési körébe a bulvár nem tartozik bele. – Hiszen mit tesz? Megmutatja, hogy van élet hétköznapi, dolgozó emberként is, vannak álmok, vágyak, és azok megvalósulhatnak. Nem kell instacelebnek születni hozzá a Rózsadombon.

Mielőtt eltűnődnék azon, honnan ismeri apám az instaceleb kifejezést meg ezeket a mechanizmusokat, és hálás pillantást vethetnék rá, folytatódik a párbeszéd.

– De azért kell egy gazdag rózsadombi pasas hozzá – ingatja a fejét mindent tudóan a nagyanyám.

– A show Arielről szól, én csak azért kerültem bele, mert megismerkedtünk – védekezem. Kiskorom óta csak védekezni próbálok, hiszen ő mindig elmondja, hogy mit csinálok rosszul, én pedig vagy elnézést kérek, vagy elmondom, szerintem miért nincs igaza. Kinéz a varrófonala vagy a süteménye meg a szemüvege mögül, szigorúan, és véleménye van, amit sosem tart magában. Ő pont ellentéte a másik nagyanyámnak, aki tyúkanyótípus, és akinek, bármit teszek, az több mint jó.

– Hát ez nem is volt kérdés – feleli. Mindjárt szétrobbanok a dühtől, de hiszen éppen ez a célja. Majd Arielhez fordul: – Mondja, Ariel, mit szólt ahhoz, hogy ilyen családból érkezve Bora műkörmös lett?

Úgy mondja, hogy műkörmös – ami, megjegyzem, nem pontos definíció a foglalkozásomra –, mintha valami ragályos betegségről beszélne.

Halálos csönd támad. Még a nagyfater sem mer megszólalni. Vagy csak nem akar. Ariel zavartan nézeget körül, mindenkin végigsiklik a pillantása, és megköszörüli a torkát. Hallgat, majd újra megköszörüli. Már éppen a segítségére sietnék, amikor végre megszólal.

– Egyáltalán nem értem a kérdést – vallja be.

– Ezt pedig én nem értem – válaszol a nagyanyám. – Itt van a férjem, itt vagyok én. Magunkra gondoltam… elsősorban – mondja, fittyet hányva arra, hogy anyám vélhetően a dühtől vörösödik, apám az abroszt nézegeti. – Arra céloztam, hogy az ország legnépszerűbb táncdalénekesének, illetve az egykor legismertebb televíziós személyiségének az unokája műkörmös lesz.

– Iiiigen. – Ariel zavara fokozódik. – Hát én nem értek ezekhez a dolgokhoz…

– Mondja el a véleményét. Rólunk.

– Bocsánat? – kérdezi, és most már tényleg nem tudom, melyikük vörösebb, Ariel vagy az anyám. Vagy esetleg én.

– A nagyapja ugye az ország legismertebb táncdalénekese…

– Pop. Ez ma már pop – pontosít a nagyfater.

Ariel zavartan pislog, és csak most veszem le, mi a szitu: fogalma sincs, ki a nagyapám. A röhögés kerülget.

– Táncdal – legyint nagyanyám. – Nincs negatív felhangja, ha kimondom. A retró ma a divat. Én pedig a televízió egyik nagy… – keresgéli a szavakat. Hát szar is lehet, ha szerény akar lenni valaki, aki hírből sem ismeri a szerénységet.

– Arca. Nagy arca – segítek készségesen.

– Te inkább ne fogalmazz helyettem, kisasszony – int le nagyanyám. – A lényeg, hogy nagyon népszerű voltam, amíg el nem mozdítottak.

– Hát… én Spanyolországban teniszeztem tinédzserkoromban. Kimaradtam egy csomó mindenből… – mondja Ariel bocsánatkérően, majd felrobbantja a bombát: – A könnyűzenéből is. Tévét pedig nemigen néztem.

Hahaha. Anyuval versenyben vagyunk, melyikünk tudja ügyesebben visszafojtani a röhögést, miközben súlyos csend üli meg a helyiséget. Ezen már az sem változtat, hogy betipeg a lakásba kis kedvencünk, a nagyothalló Béni kutya, akinek csak most esett le a tantusz, hogy itt buli van. Pont lekésett a jó hangulatról a kis beagle-keverék, mindenesetre én végre tudok nevetni, úgy, hogy lehajolok hozzá, és legfeljebb csak az látszik, hogy rázkódik a hátam.

– Ez nem igazságos – súgja anyám, látva, milyen jó pozíciót találtam a röhögéshez.

– Hát igen – találja meg végre a szavakat apám. – Ez előfordul. Mások a gyökerek. Lehet, hogy Ariel Gloria Estefant vagy Enrique Iglesiast hallgatott gyerekkorában. Igen. Lehetséges – bólogat komolyan. – Kulturálisan mások a gyökerei.

– Természetesen így már összeáll a kép – fordul a nagyfaterhoz Ariel. – Az ismerős arc nem véletlenül volt ismerős, csak nem tudtam összerakni magamban, de hát ki ne tudná, hogy kicsoda Gyarmati Kazimir? Már úgy értem, rajtam kívül. Vagyis most már én is tudom, természetesen.

A nagyapám kissé sértetten mosolyog – eddig nyilván soha az életben nem találkozott olyan magyar emberrel, aki ne ismerte volna fel az első pillanatban –, nagyanyám váratlanul leszedi az asztalt, és mosolyog a kamerák felé. Jó ég, én el is feledkeztem az operatőrökről. Noel mondta, hogy ez lesz. Egy idő után majd nem érdekelnek a kamerák, és eszembe sem fog jutni, hogy a nézők láthatják minden percemet. Persze nem hittem el neki, mert arról, hogy egy bekamerázott lakásban élek és egy bekamerázott üzletben dolgozom, nehezen lehet elfeledkezni.

A sértett Híres Házaspár elvonul. Igazán sajnálom, hogy így beszélek róluk, hiszen a nagyapámmal néha nagyon meleg, de többnyire hullámzó a kapcsolatunk, a nagyanyámat pedig már rég elfogadtam ilyen hűvösnek és távolságtartónak, amit anyám a nagyanyám részéről lenézésnek titulál. De alapvetően azért biztos szeret a nagymutter. Ám ez a mai este is arra bizonyíték, hogy még mindig azt hiszi, őt sosem felejtik el az emberek, mert ő volt a legjobb. Tévébemondó, hozzáteszem, szóval nem tudom, mi baja a műkörmösökkel, amikor ő meg egy papírról olvasta fel az aznapi műsort. Na mindegy, én már ebből kimaradtam.

Anyu aztán félrevon, bevonszol a fürdőszobába.

– Mondd, tudtok ti így, a kamerák kereszttüzében… – köszörülgeti a torkát, majd kiböki: – szexuális életet élni?

– Nem. De hát ki tudna?

Roppant fura, hogy anyám ezzel jön elő, a szex, mint téma, kamaszkoromban volt utoljára napirenden ebben a házban, akkor is a „ne szexelj idő előtt, ne ess teherbe, védekezz, ha majd jön egy fiú, akivel…!”-típusú előadást hallgattam.

– Akkor támadt egy remek ötletem – mondja, és elő is adja. Kábán hallgatom, szürreális az egész.

Ketten maradunk a házban. Anyám rávette az operatőröket, hogy kísérjék el őket apámmal a kutya esti sétájára. Ariel apám dolgozószobájába téved, és a könyvespolcra mutatva megjegyzi:

– Furcsa olvasmányok egy bűvésznek.

– Igen. Kiterjedt az érdeklődési köre – vörösödöm el. A hazugságból nehéz méltósággal kikeveredni.

– Nem kellene elindulnunk? Itthagytak minket a szüleid… és holnap reggel futóedzésem lesz.

– De. Tudod, anyámnak van egy teóriája. Nehéz bevallanom, de azért hagytak itt minket – rángatom ki apu dolgozószobájából, hogy ne olvasgassa már a könyvcímeket –, mert anyu azt mondta, itt nyugodtan… szeretkezhetünk – tör ki belőlem a nevetés. Még kimondani is vicces. Ariel érdeklődve néz rám, tuti azt hiszi, szórakozom vele, de bólogatok. – Komolyan.

– Hát nem tudom, de ez így nem menne – mondja, láthatóan némi mérlegelés után. Aztán ő is nevetni kezd. Kezd sértő lenni, hogy röhög azon, hogy együtt is lehetnénk. Tudom, tudom, hogy öt hétre szól a „kapcsolatunk”, de akkor is. Ezekben a napokban őt érzem legközelebb magamhoz, mert látom rajta, hogy egész normális, és igyekszik ő is a legjobbat kihozni a helyzetből. Ráadásul egyre jobban tetszik, de ezt felejtsük el. Oké, a szex… hülyeség, de akkor is. Már nem tudok szívből mosolyogni. – Na, mi a baj? – kérdezi. Közel jön, átölel, nagyjából a hónaljáig érek. Finom illata van. Felnézek rá. Már megint az történik, mint tegnap este. Én le fogom hunyni a szemem, és várom, hogy megcsókoljon, ő pedig hátrálni fog. Igen. Nem hunyhatom le a szemem. Persze lehet, hogy éppen ellenkezőleg: az történik, ami reggel… természetesen már megint mást akar a testem, mint az agyam.

És akkor várva vagy váratlanul, mindegy is, de megcsókol. Ez a csók egyértelműen nem a kameráknak szól, ez a csók nekem szól, forró, követelőző, a nyelve a nyelvemet keresi, a szája keményen tapad az enyémre. Keményebb és határozottabb a csókja, mint reggel. A testemet a testéhez húzza, és esküszöm, a farmerján keresztül is érzem, milyen kemény a farka. Zihálva lélegzik, szorít, ölel magához, majd a fülembe súgja:

– Otthon. Van két fürdőszoba, ahol… lehet.

– Kamerák nélkül? – zihálok, mert megérzem a kezét a nadrágom sliccén. Benyúl, éppen csak megérinti a bugyim fölött a hasamon a bőrt, és kitör belőlem egy mély sóhaj. Egy pillanat alatt bevadított.

– Igen. Csak te meg én.

– Induljunk!

Anyuékat két utcával odébb találjuk meg.

– A kulcs a szokásos helyen. Mennünk kell, köszönjük! – ugrunk ki a kocsiból, majd irány Ariel lakása, egy bekamerázott kocsival.

Később a tesóm és Vivi is üzenetet küld: anyu Instagram-profiljáról fotózták ki mindketten a képet. Anyu felrakta az egyik közös szelfinket, a kövektező hashtagekkel: #csalad #szerelmesek #lovelycouple #legszebbpár #envagyokboraanyja.

Anyám követőinek száma, ahogy Vivi írja, tegnap óta százzal nőtt, ugyanis tegnap kirakott rólam egy gyerekkori képet, és egy kutyás fotót is. Vivi szerint anyu rajongói bázist épít, nem nekem, hanem magának.

A lakásban csak a tévések által felszerelt kamerák vannak, de természetesen a két fürdőszoba és a két vécé tabu. Én csak az előszobából nyíló fürdőszobát használom, mert Ariel leszögezte, hogy a hálóhoz kapcsolódó fürdő az övé. De már azt sem tartanám elképzelhetetlennek, ha a Zara-méretű gardróbjában lenne egy próbafülke, amit nem találtak meg a tévések a bekamerázáskor, és oda mehetnénk be felfalni egymást.

Ehhez képest azzal lep meg a garázsba érkezéskor, hogy még le sem parkolunk, de megkérdi, artikulálva, hogy a kamerák is hallják:

– Mit szólnál egy motorozáshoz? Mintegy levezetésképpen…

Röhögve bólintok. Az operatőrök felköthetik a gatyájukat, szerintem még csak félúton járnak Ariel lakása felé, annyi előnyünk volt hozzájuk képest, hiszen még vissza kellett gyalogolniuk anyámék házához a kocsiért.

Lassan, és amennyire egy ilyen motorral lehet, méltóságteljesen gördülünk ki a garázsból.

– Ez egy Harley? – kérdezem menet közben. Majdnem fejre állunk, akkorát fékez, és hátrafordítja a fejét.

– Ez egy sportmotor és nem chopper – kéri ki magának a nem is tudom mit, hiszen egyáltalán nem értek a kétkerekűekhez, ideszámítva a kerékpárt is. – Ez egy Kawasaki Ninja, négyszelepes folyadékhűtéses motorral, ami majdnem kétszáz lóerős. És most kapaszkodj. Ez nem kérés, hanem parancs! – mondja. És akkor… úristen, kilövünk az űrbe. De legalábbis úgy érzem magam, mintha egy repülő felgyorsulna alattam a felszállópályán, csak éppen hiányozna a gép teste. A gyomrom összeszorul, nyomást érzek a mellkasomban, a combom Ariel combjához szorul, és még ebben a gubbasztókutya-pózban is olyan brutálisan kínzó szexuális vágy tör rám, hogy nem tudom eldönteni, ettől-e, vagy a sebességtől nem kapok levegőt.

Elsuhannék vele az űrbe, vagy bárhova. De sajnos lelassít, és le is húzódik az út szélére. Újra hátrafordul.

– Két egész hét tized másodperc alatt gyorsul százra nulláról – ad információt a motorja gyorsulási mutatójáról. – Bőven háromszáz kilométer per óra felett van a végsebessége, de ezt nem most, novemberben fogjuk kipróbálni, hanem majd nyáron.

Összeszorítom a lábam, jó érezni a combját a combom között, és hallani az ígéretet, ami véletlenül, de egészen őszintén – vagy annak tűnően – csúszott ki a száján. Most elmotoroznék vele a világ végére is.

Átszeljük az éjszakai várost, teljesen céltalanul, aztán elhagyjuk a városhatárt, már az 51-es úton haladunk, majd váratlanul lekanyarodik a főútról, és egy egykori téglaépítésű gyárépület mellett elhaladva lassít, és megáll. Se kapu, se őr, se kerítés, se forgalom. Áll a párás levegő. Sötét van, csak egy sarki lámpa világít a távolban. Letámasztja a motort, automatikusan leszállok. Kérdezni akarom, mit keresünk itt, amikor az ország – minden bizonnyal – egyik legszuperebb lakásában lakik.

Lekapja a bukósisakját, én is leveszem az enyémet. Arra gondolok, milyen bénán állhat a hajam, amit lenyomott a bukósisak, de ő hirtelen kisöpri a hajszálakat a szemem elől, két keze közé fogja az arcomat, magához húz, és újra megcsókol. Benyúlok a dzsekije alá, a pulóvere alá, hogy érezzem a meleg bőrét, az ő keze is vándorútra indul, és előbb a mellemet találja meg, megmarkolja, és határozottan két ujja közé csípi előbb egyik, majd a másik mellbimbómat. Érzem, ahogy az izgalom teljesen benedvesíti a hüvelyemet. Nem akarom, hogy elengedje a mellem.

Majd ott, a kihalt gyárépület mellett, elindul a keze lefelé, először végigcirógatja a hasam, azután határozott mozdulattal lehúzza a farmerem cipzárját, és máris a bugyimban vannak az ujjai. És lejjebb tart, egészen le, a hüvelybemenetem irányába, megáll egy pillanatra a csiklómnál, nem mozdul a keze, csak odaszorítja az ujját, újra megcsókol, aztán amikor már majdnem elöntene a gyönyör, megmozdítja a kezét és egy határozott mozdulattal bent is van az ujja a hüvelyemben. Ösztönösen szorítok rá a hüvelyi izmaimmal, még sosem éreztem ilyet a testemben, ki akarok szabadulni a csókjából, hogy felnyöghessek, és amikor sikerül, ennyit tudok mondani:

– Akarlak.

– Mit akarsz? – kérdezi rekedten. – Mondd ki, hogy mit akarsz! – sürget, és még mélyebben van már a hüvelyemben, még a hangok is alig jönnek ki a számon.

– Szeretkezni…

– Nem! – rázza meg a fejét. – Mondd, hogy mit akarsz! Mondd ki, ami eszedbe jut! Úgy, ahogy eszedbe jut!

– A tiéd akarok lenni, tegyél velem azt, amit csak akarsz – suttogom, még csak szégyent sem érzek, holott ilyet még sosem mondtam senkinek. Érzem, amikor megmozdul bennem újra az ujja, vagy talán két ujja is, nem tudnám megmondani, de olyan, mintha hangszeren játszana, ahogy a hüvelyemmel bánik, és engem életemben először, minden porcikámban eltölt az orgazmus. Reszketek, és nagyon furcsa hangok törnek elő a torkomból.

Szorosan tart, amikor visszatérek a kábulatból. Megnyalja az ajkamat, majd amikor a kezemmel a combközéhez közelítek, a fülembe súgja:

– A többit később. Nem fagyaszthatlak jégkockára itt, a világ végén. Gyere, induljunk.

Micsoda? Nem kapom meg őt magát? Hát még ilyenről sem hallottam. Elhoz egy elhagyatott helyre, csak azért, hogy engem kielégítsen? Miért?

Végig ez jár a fejemben a hazaúton. Meg persze az is, hogy életemben először csodálatos érzés volt, amikor egy férfi a testemhez nyúlt, aki ráadásul jobban tudta, mi kell nekem, mint én magam.

Ijesztő, hogy ez a férfi világhírű, és hogy mindössze néhány hétig vagyok vele, ráadásul még az a néhány hét is szerződésben lett szabályozva.

Az éjszaka félálomban telik, de az ébrenlét is olyan, mintha valahol az álom határán járnék. Egymást átölelve alszunk, és érzem, hogy kíván, hiába alszik rövidnadrágban, mint rendesen, legalábbis a mi rövid történetünk során ez a szokásunk: rövidgatya, póló az ágyban. De így is érzem. Mondjuk ki, keményen áll a farka, azonban amikor megérinteném, mindig elhúzza a kezem, és én is tudom, hogy a kamerák előtt nem lehet, de nem is lenne célszerű egymást felfalni. Viszont az, ahogy öleli a testemet a paplan alatt, felér egy átszeretkezett éjszakával. Dacára, hogy kielégületlenül ébredek.

Ahogy felülök az ágyban, igyekszem a teendőimre terelni a gondolataimat. A nyulat meg kell etetni, még akkor is, ha történetesen éppen fogyózik, és lehetőség szerint nem a lakásban elvégeztetni a dolgát. Lehet, hogy egy nyúllal játszani is kell, mit tudom én, de talán igényli. Meg kell tudnom valahonnan. Aztán el kell olvasni a lebaszós levelet, ami nyilván ma is vár ránk a tegnap esti eltűnésünk miatt. Be kell szereznem oldószert a géllakkhoz, amit leggyakrabban használok a vendégeim körmén, mert már kifogyóban van. Anyámat fel kell hívnom a titkos telefonon valahonnan, mondjuk a fürdőszobából, mert este elég kurta-furcsa volt a búcsúzás, a végén még megjelennek itt, a lakásban apámmal, ha nem veszem fel ma vele a kapcsolatot.

Nagyjából ennyi. Ariel szendereg, de ahhoz még félálomban is van esze, hogy a bugyimon keresztül cirógasson egy kicsit, ki is ugrom rögvest a paplan alól, nehogy belemélyedjünk a sztoriba, aztán majd azon csámcsogjanak a nézők. Ja igen, erről jut eszembe: meg kellene néznem a szerződésemet. Sorról sorra el kell olvasnom.

Mivel még a nyúl is alszik, talán az éjszakai sétáltatás fárasztotta ki, beköltözöm a fürdőszobába. Levél most nem vár a műsor főnökeitől, viszont a vécéből a fürdőbe menet eszembe jut, hogy egy levelem mégis van, amit tegnap az üzlet postaládájában találtam. Kikapom a dzsekim zsebéből, és bevonulok vele a fürdőszobába. Vizet eresztek a kádba, közben kibontom a borítékot, amin kézírással a nevem olvasható. Kihajtom a papírt, és olvasni kezdek.

Te vagy a legszebb lány, akit valaha láttam. Nem helyes, hogy ezt teszik veled, a régi fotóddal. Bízz benne, hogy a legjobbra fordulnak a dolgok, és mindenki azt kapja, ami neki jár.

Szeretlek, gyönyörűségem.

Ennyi. Kézírással, de mintha egy általános iskolás véste volna a papírra a sorokat. Elképesztően hülyék az emberek, kivéve, ha valóban egy általános iskolás írta, mert neki még be fog nőni a feje lágya.

A levelet lehajítom a mosdó alatti szemetesbe, és előveszem a fogkefémet. Ez még a régi életemből származik. Mire végzek a fogmosással, halkan nyílik az ajtó. Felnézek, és a tükörben látom, hogy Ariel az. Meghökkenek, majd az arcát látva elmosolyodom. Van egy kis kópéság a mosolyában. Fürdőköpenyt visel. Besüt a november reggeli napfény a tető- és oldalablakon, világítás nélkül is nyár van a hatalmas, tágas fürdőszobájában.

Fogkrémillatúan közeledik felém, és mintha ez nem egy kitalált, szélhámos kapcsolat lenne, hanem igazi, egyik kezével megérinti a derekamat, a másikkal benyúl a pólóm alá, és megfogja az egyik mellemet, szorosan, erősen, és máris megint érzem azt a vágyat, amit egész éjjel. Bárcsak ismét az ujjai közé csípné a mellbimbómat, de még csak a gondolatnál tartok, ő már meg is fogja két ujjal és finoman megcsavarja. Felnyögök, de nem a fájdalomtól, hanem mert annyira izgalmas és jó érzés. Egészen szorosan magához von, kemény farka szinte felnyársalja a hasamat. Elengedi a mellem, áthúzza a fejemen a pólót, majd egy határozott mozdulattal megszabadít a bugyimtól. Ott állok meztelenül, ő pedig letérdel elém, és egy örökkévalóságnak tűnő másodpercig csak néz, egészen kiszolgáltatottnak érzem magam, hogy a szeméremdombommal szemez. Vajon rendesen le vagyok-e gyantázva, fut át az agyamon, aztán már érzem is a csókját a vékony bőrön, csiklandoz az arca, belemarkolok a hajába, és máris megérzem a nyelvét, ahogy a csiklómat keresi. Kezével szétfeszíti a combjaimat, és amint a legérzékenyebb pontomat érinti a nyelve, megrázkódik a testem. Esküszöm, sosem gondoltam, hogy így, állva, fogmosás és fürdés között félúton képes lennék elélvezni.

De mielőtt ez bekövetkezne, feláll, és odanavigál a mosdóhoz, megfordít, hogy háttal legyek neki, csak a tükörből látom, ahogy lehull róla a fürdőköpeny, kirajzolódnak az izmai, de nem tudok tovább gyönyörködni a testében, mert előredönt. Ráhajolok a mosdóra, most a nyakamban kalandozik a nyelve, és az ujja becsúszik a hüvelyembe. Újra felszakad belőlem egy sóhaj, elönt a nedvesség. Kihúzza az ujját, egészen rám hajol, és lassan, óvatosan belém helyezi a farkát. Nagyon lassan mozog, mintha csak késleltetni akarná azt, amit annyira várok. Egyre lassabban, egyre mélyebbre jut bennem. Olyan morgás tör fel belőlem, mint egy kutyából, de nem tudom szabályozni, milyen hangokat adok ki. Végül már olyan mélyen van bennem a farka, hogy szinte belém szorul a levegő. A robbanás határán vagyok.

– Várj még – szólal meg hirtelen. – Akkor élvezz, amikor mondom.

Hogy micsoda? Nem tudok felháborodni sem, pedig nem szokásom elfogadni senki irányítását semmiben.

– Most mondd! – kérem.

– Rögtön. Visszaszámolok. Egyre el fogsz élvezni – közli megmásíthatatlanul, és belőlem nemhogy nem tör ki a röhögés erre a hülyeségre, hanem azt kívánom, hogy háromról kezdje. – Tíz… kilenc…

Fokozódik a feszültségem, ahogy mozogni kezd bennem, kötve hiszem, hogy vissza tudom tartani az orgazmust, és nem is nagyon akarom. Vagy mégis…

– Négy… három… kettő…

És mire kimondja az egyet, lüktetni kezdek ott legbelül, akaratlanul magamba szorítom és elengedem őt a hüvelyemmel, és teljesen artikulálatlan hangokat adok ki. Az orgazmus szétveti az egész testemet, majdnem összeesem.

– Nincs vége – tájékoztat, és pár másodperccel később újra megmozdul bennem. Teljesen lehetetlennek tartom, hogy a testem ismét képes arra, amire az imént. Ilyenről még nem is hallottam, hogy másodperceken belül újra orgazmust lehet megélni. De teljesen mindegy, miről hallottam és miről nem, újra visszaszámol, ezúttal kilencről, és reszketve várom a kettőt, majd az egyet…

Remeg a testem, mire vége. Illetve nincs vége.

– Na még egyet. Most egyszerre – javasolja. És bár egyáltalán nem tartom életszerűnek, ami történik, mégis akarom, akarom őt, akarom, hogy egyszerre legyen jó. Most már vadul mozog bennem, újra tízről számol, egyre rekedtebb hangon, és amikor kimondja az egyet, azt érzem, hogy felrobban a testünk, együtt, egyszerre, le van hunyva a szemem, de nyitva a szám, nem vagyok képes becsukni, de nem is akarom, és a hang, ami kitör Arielből, a legszexibb, amit férfitől hallhatok. Ő bennem lüktet, én szintén, a hüvelyemmel körülölelve a farkát. Felrobbanunk egymásban.

Nehezen mozdulunk, még támasztom a mosdót, és nem akarom elhinni, hogy ez történik velem. Nem elég, hogy beköltöztem hozzá, hogy nagyon is heteroszexuális, hogy brutál jóképű – még a szexben is csodálatos. Soha senki nem tudta volna elhitetni velem, hogy sorozatban lesz majd három orgazmusom, sőt azt sem igen, hogy valaha is lesz egyetlenegy. Már úgy értem, ha nem a saját ujjaimmal intézem a csiklómat, mert ezt az egyetlen formát tudtam elképzelni arra, hogy jó legyen. De ez teljesen más volt. A testem minden porcikája reagál Ariel testére, ami amellett, hogy csodálatos érzés, meglehetősen ijesztő is, mert innentől megeshet, hogy az ösztöneim vezetnek, hogy szerelmes leszek és csalódni fogok, és hát elég valószínű, hogy ez lesz a vége.

Mégsem térek magamhoz egykönnyen ebből a föld fölött járó, légies és elvarázsolt állapotból.

– Majd még gyakorolunk, hogy jobban rám hangolódj, és akkor egyre jobb lesz – mondja, és lassan elválik tőlem. Egyre jobb? Ez a pasi megőrült. Vannak dolgok, amiket nem lehet fokozni.

A közös fürdés abból áll, hogy ő ül a kádban, én előtte, háttal nekidőlve, a fejemet a karjára hajtva, és tök üres az agyam. Semmire sem gondolok, csak egyszerűen azt érzem, hogy minden olyan jó most. Itt maradnék vele, de mindjárt fél nyolc, neki futóedzése lesz, hozzám kilencre jön az első vendég, és még a nagykerbe is el kell szaladnom.

Mielőtt felállnék, megcsókolja a nyakam, és ahogy kiemelkedem a kádból, végignyalja a gerincemet, egészen a fenekemig. Csupa libabőr vagyok, döbbenten nézek rá vissza, ki ez az ember, aki így játszik a testemmel, mire ő igazi kisfiús mosolyt küld nekem, majd elfekszik a kádban.

Amikor kiérkezik a nappaliba felöltözve, már megetettem a nyulat, azaz belekönyörögtem egy kis tápot, bár nincs nagyon oda érte – vagy még tart a fogyókúrája, bár ahhoz képest elég dagi –, és éppen játékokat igyekszem kitalálni neki.

– Komolyan labdázol egy nyúllal? – érdeklődik, és belebújik egy kapucnis pulcsiba. – Teniszlabdával?

– Ezt találtam. Gondoltam, hátha van labdaérzéke.

– De nincs – mélázik el a nyúlon, és megemlíti, hogy még le kéne vinni dolgát végezni. Kimutatok az ablakon: szakad az eső. Sajnálom, erre a nyúlsétáltatásra most senki sem kényszeríthet. Mielőtt vitába bocsátkoznánk, csöngetnek. Anna áll az ajtóban, odavet nekünk egy jóreggeltet, majd egyenesen a kávéfőzőhöz megy, egymás után lefőz két kapszulát egy nagy bögrébe. Miközben issza, kivesz a táskájából egy napilapot, és az étkezőasztalra hajítja.

Bár engem egyáltalán nem érdekelnek a napilapok, azért csak odatéved a pillantásom.

A teniszező barátnője nemcsak félmeztelen, de állítólag súlyos testi sértéssel is gyanúsítják

Ez a cím. Félig robot üzemmódban közelebb húzom az újságot, amelynek, kétségtelen, én díszelgek a címlapján azzal az egykori fotóval. Ariel közelebb lép, és érdeklődve nézi a képet, amin egyébként tényleg úgy nézek ki, mint egy retró újság tinilány modellje. Kétségtelenül jól áll, ahogy fújja a hajam a szél, és bár ott a karom a mellkasom előtt, az egyik mellbimbóm és a mellem formája is tökéletesen látszik.

A nagy, félmeztelen kép mellett ott a mai Bora is, méghozzá Ariellel egy előre elkészített stúdiófotón. Jézusom. A cím alatt szerepel egy alcím is.

A nyúlimádó műkörmös lány megcsinálta a szerencséjét, de tud-e élni vele?

A cikk így kezdődik:

A ma esti adásból állítólag kiderül, hogy Somlay Ariel műkörmös barátnőjét kihallgatták egy testi sértés ügyében, amelyet az ellen a volt iskolatársa ellen követtek el, aki elküldte a nő egykori, félmeztelen fotóját az egyik internetes orgánumnak.

Azt a kurva. Már értem, mit vizionált Vivi. Hogy ezek kikezdenek, én leszek a pénzéhes kis buta picsa, aki már gyerekkorában meztelenkedett, most meg még meg is ver vagy veret valakit, hogy megtartsa a gazdag szerelmét. Pozitív karakterből egy pillanat alatt negatívvá váltam, és ebben irigység is lehet. De tök mindegy, ezen nem érdemes pörögnöm. Fogom az újságot és odébb hajítom.

– És most? – kérdezem. Nem is tudom, kitől. Annától, Arieltől, vagy talán saját magamtól?

– És most? És most az van, hogy elképesztő a nézettség! – kiáltja Anna, és felhajtja a maradék kávét. – Mindenki titeket néz, elhiszitek? Az összes magyar tévénéző titeket bámul főműsoridőben!

– Basszus, a végén még gyilkossági kísérlettel fognak gyanúsítani – motyogok. – Egyáltalán, honnan tudja az újság, hogy Horváth adta le a fotót, és hogy megverték őt? Sőt azt honnan tudják, hogy megkerestek a nyomozók? Ti kiadjátok a neveket, információkat? – szegezem a kérdéseket felháborodottan a főszerkesztőnek.

– Itt semmi sem titok. Gondolom, az újságból valakinek jó kapcsolata van a rendőrséghez, vagy megnézték az előzetest, de ne izgulj emiatt. Nem ti voltatok, és ez csak jót tesz a nézettségnek.

– Köszi, ez a lényeg – mondom ironikusan. – Téged is kihallgattak? – fordulok Arielhez azzal a kérdéssel, amit már tegnap óta fel akarok tenni neki, de sosem volt rá alkalmam.

– Beszéltem két nyomozóval. De nem kell semmitől tartanunk, nem vagyunk benne. Az ügyvédeim majd a te részedet is elrendezik, ezzel ne foglalkozz.

– De ki lehetett? – töprengek. – És miért kevert minket gyanúba?

– Ti kevertétek gyanúba magatokat azzal, hogy leléptetek – emlékeztet minket nyugodt hangon Anna. Már várom, hogy megkapjuk a lebaszást a tegnapi lelépésünk miatt is, de nem folytatja.

– Sosem gondoltam, hogy negatív szereplő leszek egyszer a tévében – ingatom a fejem, és kinézek az ablakon. Még mindig zuhog, ronda szürke minden, a folyó is, a túlpart nem is látszik.

– Dehogy vagy negatív szereplő! Mindenki a helyedben akar lenni, Bora, ezt komolyan mondom. Minden lány és minden nő. Olyanok akarnak lenni, mint te. Vagány, dolgozó, szerelmes nő, aki vállalja a hibáit, gyengeségeit is. Szeretnek.

– Hát persze – bólogatok, de egyetlen szavát sem hiszem. Szép. Most én vagyok a számító, meztelenkedő bűnöző. Sosem mossák le rólam. Próbálok arra a pénzre gondolni, amit néhány hét múlva kézhez kapok, de most az sem tud jókedvre hangolni.

– Egyébként jó lenne bevágni majd a holnapi adásba, ahogy ma este megnézitek a műsort. Még egyetlen részt sem láttatok belőle, most majd meg kellene néznetek, hangosan véleményeznetek, bármit. Csak hogy lássák a nézők, hogy nem burokban éltek, hanem pontosan tudjátok, mi folyik itt, tudjátok, hogy kamerák előtt élitek a napjaitokat – mondja határozottan a főszerkesztő.

– Fasza – motyogom. Aztán csendben vagyok, amíg Ariel és Anna egyeztet a mai napközbeni programról, oda sem figyelek, bámulom a terasz kövét verdeső esőcseppeket.

– Szeretnék négyszemközt, kamerák nélkül beszélni Borával – mondja hirtelen Ariel. Anna bólint, Ariel pedig megfogja a kezem, és elindul velem a hálón át a fürdőszobájába. Hát persze, a kamera nélküli fürdőszobák. Belépünk. Még nem is láttam a fürdőjét. Minden fekete, a kő, a csempe, a mosdó, a zuhanyfülke csempéje, és ami nem fekete, az krómozott. A fekete burkolat ellenére a fürdő világos, férfiillatú hely, az ablak előtt egy ragyogó pálma, esküszöm, egy magazinban kéne mutogatni. Megáll velem szemben. Komolyan néz, most egészen sötétzöld a szeme.

– Figyelj rám, Bora. Már megbeszéltük, hogy nem foglalkozol mások véleményével. Nem hagyhatod, hogy egy vagy több újságcikk kicsináljon.

– Nem akarom ezt ragozni – felelem. – Próbáld beleélni magad a helyzetembe. Hogy mit gondol rólam most mindenki. És tudod… – jut eszembe valami –, egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ez a megverés nem a tévések kitalációja. Hiszen mondták, hogy lesznek meglepetések. Lehet, hogy ennek a Horváthnak semmi baja, vígan elvan, csak kiagyalták a tévénél, hogy legyen egy kis extra izgalom, és beépített emberek provokálnak. Veled például hogyhogy nem foglalkozik az újság? Miért feltételezik rólam, hogy megvertem vagy megverettem valakit, miközben téged nem kever bele ez a lap?

– Nem tehetik, nem lehet kitaláció a verés – rázza meg a fejét. – Ez nagyon súlyos sajtóetikai vétség lenne.

– De hiszen őrültség… lehet, hogy így próbálnak megregulázni minket, ne szökjünk el a kamerák elől. Mert akkor így járhatunk.

– Bora, ezt a fiút tényleg megverte valaki – mondja határozottan. – Tudom, mert az ügyvédeim tegnap óta ezzel foglalkoznak. Kórházban van még, de hamarosan ki fogják engedni. Az egyik ügyvédem magánnyomozót fogadott.

– Ó – nyögöm. Úgy látszik, Ariel nem teketóriázik. – De hogyan tudtad megbeszélni vele? Nem az van, hogy mindkettőnk élete folyamatosan kamerák előtt zajlik?

– De igen – legyint. – Viszont a dolgaimat akkor is el kell végeznem. A kameráktól függetlenül megbíztam, hogy járjon a végére. Ki tudja, lehet, hogy már ez a felkérés is adásban lesz. Én úgy olvastam, mert interneteztem az ágyban, miután felkeltél, hogy a mai adásból előzetest mutattak tegnap, és abból szűrték le azt, amit az újság közölt. De könyörgök, ne foglalkozz vele! Minden rendben lesz. Bízz bennem!

Jó ég, hogy a fenébe bízhatnék benne?

És mégis azt teszem.

Szó nélkül a mellkasára hajtom a fejem, és arra gondolok, hogy most először bízom magam egy férfira, ráadásul úgy, hogy én magam tehetetlen vagyok. Ezért nincs is más választásom, mint abban reménykedni, hogy majd megoldódik az egész. Akár „magától”, akár úgy, hogy Ariel intéz valamit. De már most kiráz a hideg attól, hogy ma este főműsoridőben láthatják a nézők, hogy egy bűncselekmény gyanúsítottja vagyok.

Bambusznak hívják, Bamboo-nak írja, Bambunak ejti, és nem kutya, nem házinyúl, hanem lakberendező. Nem is ázsiai, hanem teljesen magyar, persze megtévesztő, mert csodálatos mandulavágású a szeme, de ő maga vallja be az első percben, hogy kicsit megoperáltatgatta magát, „ez az új imidzse”. Én természetesen a régit sem ismertem, viszont az a vendégem irányította az üzletbe, aki megígérte, hogy küld nekem egy lakberendezőt, hogy az üzletemből végre szalon váljon. Jobban örültem volna, ha inkább egy vendégkörrel rendelkező kozmetikust küld, de hiába, Bambu a belső dizájnért felel. És rögvest meglep.

– Az a helyzet, hogy az ügyfeleim mindig rám hagyják, milyen belső berendezést álmodok meg nekik – simít végig hosszú, kékesfeketére festett haján, majd sétálni kezd az üzletben. – Én csak megismerem őket, az igényeiket, és azt továbbálmodva létrehozom az otthonuk, mondjuk így, „ruháját”. Ez esetben a szalonod felöltöztetését. Úgyhogy mesélned kell magadról.

Mialatt faggatózik és egy kockás kis füzetbe jegyzetel, azon kapom magam, legalábbis a válaszaimat fogalmazgatva, hogy egyáltalán semmi érdekes nincs az életemben. Semmi, de semmi. Legfeljebb a nagyapám, hiszen a nagyanyámat mindenki elfelejtette már, de vele egyelőre nem dicsekszem, és boldoggá tesz, hogy senki nem is hozta elő. Rányomja a bélyegét a napomra, hogy ma válik belőlem képernyőszerte „bűnöző”. Miközben Bambu kérdéseire igyekszem felelgetni – aki igazán magamról kérdez, mit szeretek, kedvenc film, kedvenc könyv, milyen vendégeket álmodnék magamnak, kivel nyaralnék legszívesebben és hol, ilyesmi –, egyre erősödik bennem az érzés, hogy egészen átlagos vagyok, semmi izgalmas, érdekes nincs bennem, leszámítva, hogy a véletlen belesodort egy tévéműsorba és egy nagymenő pasi karjába. De a véletleneknek nem lehet hatásuk az egész életemre.

Pár hét, és ha minden jól megy, megkapom a díjazásomat, Ariel elszáguld valami tenisztornára az életemből, és soha többé nem látom, én pedig akkor megyek legközelebb kamera környékére, amikor visszakapom a tévés sminkesi munkámat. Már amennyiben egyáltalán visszakapom. Ha igen, akkor heti két alkalommal újra sminkelni fogom a csatorna sztárjait, és lassan mindenki elfelejti majd, hogy egyszer egy műsor egyik főszereplője voltam. Vagy ha emlékezni is fog rá valaki, akkor úgy maradok meg benne, hogy a meztelenkedő, számító kiscsaj, aki fejbe vert egy embert, hogy a teniszsztár feleségül vegye. Rettenetes. Még szerencse, hogy nem tudom hosszan sajnálni magam, mert Bambu kérdezz-felelekje közben már megérkezik az első vendégem. Még csak azt sem tudom megkérdezni, mennyibe kerülne ez az egész lakberendezés, mert nem akarok a vendégek előtt pénzről beszélni.

Nem érzem jobban magam akkor sem, amikor apám állít be az üzletbe. Sőt. Apu soha, de soha nem jött még el a munkahelyemre. Arról sem volt fogalmam, képben van-e egyáltalán, hogy hol dolgozom.

– Ebédszünet? Mit szólnál hozzá? – kérdezi. Farmerben és zakóban, télikabátban van. Ránézek az órámra, és megvonom a vállam. Ha most gyorsan befejezem a vendégemet, és elszaladok enni apuval, akkor a következő vendégemnek maximum negyedórát kell várnia rám. – De kamera nélkül ám!

– Jó, ezt mondd meg annak a fickónak, aki kint ül a kocsiban – mosolygok fanyarul. Ma vettem észre, hogy valaki figyel a kocsiból. Már nemcsak bekamerázott üzletben dolgozom és akkor vesznek az operatőrök, amikor Ariellel van közös programunk, hanem egy szerencsétlent még ide is küldtek, nem is tudom, mire számítva. Talán hogy újra elugrom a nagykerbe, és az érdekes lesz a nézőknek? Nem értem ezt a koncepciót. Vagy, suhan át a fejemen, talán arra számítanak, hogy megverek valakit, és lefilmezhetik. Kezdem úgy érezni, hogy a tévések nem olyan jó fejek, mint amilyennek mutatják magukat, hanem direkt arra játszanak, hogy bemutathassák a „gonosz Borát”.

– Engem nem érdekel, ki ül kint – legyint. Jó a környezetemnek, ezek szerint a nagyanyámon kívül senkit semmi nem érdekel, csak én húzom fel magam mindenen.

Arra gondolok, biztos átsétálunk a Lehel piacra, de végül beülünk a leharcolt, ázottkutya-szagú családi autóba, és átvonulunk a Népfürdő utcába, egy kifőzdébe.

– Innen észrevesszük, ha filmezni akarnak – magyarázza apám, és kifelé int. Egy panelház földszintjén van a kajálda, az ablaknál ülünk, és rálátunk az útra. Milyen konspiratív az apám. A végén még kiderülhet, hogy bűvészkedni is tud. – Azért jöttem el, mert állítólag be van drótozva a telefonod. És nem hívtad fel anyádat.

– Van egy másik – nyúlok a zsebembe. – Vivi régi telefonja és kártyája. Megadom a számát. Anyut ma egész reggel fel akartam hívni, de… – vörösödöm el, hiszen eszembe jut a ma reggel, ami egyenlő életem legcsodásabb szeretkezésével, és nem fejezem be a mondatot.

– Bora, azért jöttem, mert nem fog tetszeni, amire nagyanyád készül. És talán ki tudsz találni valamit, mindenesetre felkészítelek. Máskülönben nem jöttem volna el napközben a munkahelyemről.

Támad egy kis lelkifúrom, amiért bűvésznek hazudtam, de az legalább nem vet fel újabb kérdéseket.

– Mit akar a nagyanyám? Szerepet a show-ban? – kanalazom a húslevest.

– Fogalmazhatunk így is. Azt találták ki, de szerintem ezt már a tévésekkel, hogy nagyapád csinál veled egy közös dalt.

– Velem?! Nem hiszem el, hogy nem értik: nincs hangom. Meg egyáltalán. Ebben nem vagyok benne.

– Jó, csak állítólag a tévések is támogatják.

– Most viccelsz.

– Tudod, hogy nagyapádat imádják az emberek.

– Érthetetlen – rázom meg a fejem. – Nem is jó fej – dünnyögök.

– Hát nem nagyon – ért egyet egy kis mosollyal a szája szélén. – De hagyjuk most ezt. Tartok tőle, hogy elkezdi világgá kürtölni a tervét, aztán nehéz lesz kivonnod magad belőle.

– Oké. Kettőn áll a vásár. Talán ma el kellene kezdenem énekelgetni este, hogy a kamera is vegye, milyen hamis vagyok.

– Nem hiszem, hogy ez eltérítené a nagyszüleidet a kiválónak tartott tervüktől. Csak azért jöttem, hogy tudj róla, nagyanyád ki fog még találni ezt-azt.

– Talán szólni kéne a másik nagyinak, hogy vesse be magát – tűnődöm. A nagyanyám egyvalakitől fél: az imádni való, cuki, édes anyai nagyanyámtól. Egyébként persze mindketten megérik a pénzüket.

– Erre gondoltam én is – suttogja apám, és erre már kitör belőlem a röhögés. Még ha bűvész lenne, akkor oké, hogy ilyesmiken gondolkozik. De így?!

Együtt nevetünk, és az ebéd ettől kezdve jó hangulatban telik. Olyan ritkán találkozom apuval, most boldog vagyok, hogy foglalkozik velem, és lelépett a munkahelyéről csak azért, hogy beszéljen velem.

Az Ipoly-sarkon tesz ki, és abban maradunk, hogy még ma kitaláljuk, miként vonjuk be a másik nagyit, ügyelve rá, hogy ne nyírja ki egymást a két nagyanyám. Pedig, fogadásom lenne rá, a két öreglány öldöklését imádná a televízió. Meg talán a nézők is.

Végül most estig nyugalmam lesz, erre számítok. De persze nem így történik.

Olyan sebességgel érkezik, mint egy tornádó. Tulajdonképpen szinte berúgja az ajtót azzal a csodálatos félig csizma-félig szandál kombinációval, és megáll az üzlet közepén. Bár hirtelen torpan meg, a haja  még repül utána. Fényes, vörös steppelt dzsekiben, vörös miniszoknyában és fekete leggingsben van, a lábujjkörmei vörösre festettek. Ha nem lenne balsejtelmem a megjelenése és az érkezési stílusa miatt, akkor elgondolkoznék rajta, mennyire lehet praktikus egy félig szandálban mezítláb járni november végén, és talán le is mondanék lélekben a lábbeliről, de komolyabb problémám is van annál, mint hogy a divat nagy kérdésein meditáljak. Sőt van egy konkrét, egyre erősödő érzésem, hogy bajban vagyok. Bár azt nem tudom, hogy valójában miért, de sejtem, hogy másodperceken belül kiderül.

Tina arca kipirult, fogalmam sincs, hogy esetleg dühtől-e vagy a kinti hidegtől. Még a művészi alapossággal felkent alapozóján is átsüt a bőre vörössége. Ha nem lenne nálam – és Panninál is –, vendég, talán meg merném kérdezni, mi járatban van, de most tartok tőle, hogy ez csak olaj lenne a tűzre, és túl sok olyasmit mondana, amiből semmi sem tartozik a vendégekre, de tulajdonképpen rám sem.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy ráveszed a motorozásra? Tudod, mennyi időmbe telt, mire leállítottam? – kérdezi köszönés nélkül, és fölém magasodik. A vendégem keze egy pillanatra megremeg az UV-fény alatt. Nem válaszolok, hanem tovább festegetem a vendég másik kezén a körmöket. – Megdöbbentett, amikor a tévében láttam, motorral mentetek el a lakása garázsából. Megígérte, hogy soha többé nem motorozik, amíg versenyez.

Tajtékzik a dühtől, villámokat szór a szeme, inkább nem nézek fel többször, hiszen dolgozom, nem igaz?

– Nem az én ötletem volt – felelem tényszerűen, reményeim szerint közönyös hangon.

– Engem nem érdekel, kinek az ötlete volt. Soha többé nem ülsz fel a motorjára, érted? Arról majd gondoskodom, hogy ő se ülhessen fel.

Bár az egekben a pulzusom, mégis szívem szerint felállnék, és jól pofán vágnám. Persze fizikailag sem lenne semmi esélyem, meg hát igen rosszul venné ki magát, hogy most, amikor belekeveredtem egy verekedési ügybe úgy, hogy ott sem voltam, belemennék egy valódi akcióba. Tehát nyugalmat erőltetek magamra, igyekszem flegmán megvonni a vállam, mintha nem is érdekelne a váratlan megjelenése meg az őrülete. Kurvára félek, teszem hozzá, de hátha megúszom, és ez az őrült, féltékeny picsa lelép anélkül, hogy felpofozna vagy felgyújtaná az üzletemet. Most talán jól jönnek a kamerák, remélem, tud a jelenlétükről.

– Felőlem vonogathatod a vállad, engem nem érdekel. De nincs több motorozás! És már most látszik, hogy rossz hatással vagy rá. Azonban ne hidd, hogy sokáig tart ez az egész. Nem szokott sokáig tartani.

Elindul kifelé, de még nem merek megkönnyebbülten sóhajtani, hátha meggondolja magát. Természetesen Columbo hadnagyként megáll az ajtóban, visszafordul, majd ennyit mond:

– Ne is álmodj róla, hogy ott leszel Londonban. Csak a testemen keresztül.

– Úristen, Bora, ez szörnyű! – csicsergi a vendégem, miután megbizonyosodunk róla, hogy Tina elhagyta a terepet. Vidám és egyben kíváncsi pillantást vet rám, és egészen nyilvánvaló, hogy inkább izgalmasnak tartja, mintsem szörnyűnek. – Ki ez a csaj? A volt nője? Vagy egy elhagyott feleség?

– Az edzője – morgom.

– Hát nyilván nem ugrálhatsz úgy, ahogy ő fütyül – nyilvánít véleményt. – De te nem is olyan típus vagy, nem?

Bólintok. Mivel ő az egyike azon keveseknek, akik azonnal utánam jöttek az elmúlt időben a Rózsadombról Angyalföldre, örökké hálás leszek neki.

– Valószínűleg bezsongott.

– Hát tuti, hogy szerelmes a pasidba! – háborog. – Én az ilyet nem hagynám!

– Mit tennél? – kérdezem, és alaposan megnézem, nem mintha ne látnám kéthetente már évek óta. Alacsony, sovány, csinos, elvált, harminc körüli, a múltkor úgy mesélt a pasijáról, hogy egyértelmű volt: összejött valami maffiózóval.

– Nem tudom. Kigondolom. De hogy nem hagynám, az biztos! Ráadásul ciki lesz neked a műsorban, ha ellened dumál és megpróbálja Arielt elcsábítani.

– Évek óta együtt dolgoznak. Ő az edzője, mondom.

– Tehát ő dirigál neki. Gondolj bele!

– Nem vagyok féltékeny típus – biggyesztem le a számat, de a düh munkál bennem. Mi a szent szar, tényleg féltékeny lennék? Jézusom, ez az egész egy munka. Üzlet, semmi több. Valóban nem vihetek bele érzelmeket. Mégis majd megüt a guta.

Áldom az eszem, amiért reggel gumicsizmát húztam, egész nap esett, hűvös, lucskos, szeles az idő, normális ember ilyenkor ki sem lép a lakásból.

A postaládában záráskor ugyanolyan boríték virít a nevemmel, mint tegnap. Ezek szerint lett egy titkos rajongóm, hát igazán szuper. Bontatlanul bedobom a borítékot a táskámba, aztán útnak indulok. Ma én főzöm a vacsorát, meg akarom lepni Arielt. Persze sokat segítene, ha tudnék főzni, de mire való az internet? Talán majd a buszon kikeresek egy receptet, leszállás után bevásárolok a boltban, és majdcsak megoldom valahogy.

Csak a buszon jut eszembe: nem jól van így, hogy még a végén főzni is tanulnék Ariel miatt, pedig az egész csak biznisz. Nem vehetem komolyan, mert nagyon nagy lesz a pofára esés.

Az üzletben téblábolok csomó céltudatos, vacsorafőzésre kész nő között, amikor anyám üzenetet küld.

Visszanéztem a tegnapi adást, és azonnal kezdenetek kell valamit a nyúllal. Először is szénát szerezni neki! Mert éhen fog halni. Másodszor levágni a körmét, a bundáját kikefélni, mert akkora, mint egy ház. Néha olvashatnátok szakirodalmat, ha már állatot tartotok.

Hitetlenül meredek a kijelzőre. Széna! Az vajon ugyanaz, mint a szalma? Körömvágás! Hát még mi kéne? Nekidőlök a tejespultnak, és elkezdem keresni a Google-on, hogy lehet-e interneten szénát rendelni nyúlnak, de nem találok semmi hasznosat. Ellenben belefutok a Most pörög vagy hasonló címszó alatt a saját nevemre: „Bora, a teniszező barátnője tiniként szívesen villantott mellbimbót, és a verekedéstől sem riadt vissza”.

Jézusom, ez vajon egy cikk címe? Megígértem magamnak, hogy nem keresgélek az interneten, aztán tessék. Nem tudom, mi kell ma az újságíráshoz, de a cikkekre tuti nem vagyok kíváncsi. Mivel jelenleg nincs a nyomomban semmilyen operatőr, felhívom a titkos telómról a nagyit, az anyait.

– Nagyi, konyhai vészhelyzet van – dünnyögöm elnézést kérően, mármint remélem, érti: attól még, hogy nem hívtam, gondoltam rá.

– Éppen most sütök rántott húst. Nagyapád megkívánta, érted ezt?

– Teljesen. Biztos bent csak készíti a dolgokat, és nem fogyasztja – bólogatok, és nagyot nyelek. Akárki akármit mondjon, kevés jobb kaja van, mint a nagyanyám rántott csirkecombja a tejszínes krumplipüréjével és tejfölös uborkasalátájával. – Csakhogy nekem főznöm kellene valamit, gyorsan, ügyesen. Méghozzá kamerák előtt, tudod.

– Roppant gyorsan megváltozott az életed, az biztos. Legalábbis én nem hallottam erről a teniszező fiúról eddig. De hát fiatal lány vagy, az én lánykoromban is gyorsan mentek a dolgok.

– Ó, tényleg? – felvillanyozódom. A nagyi nemigen mesélt lánykori dolgokról soha, legalábbis A Nagyapáddal Húszévesen Találkoztam A Duna-parton történet előttiekről.

– Tényleg – feleli szűkszavúan. – Tehát, mit szeretnél főzni?

Bírom benne, hogy nem kezdi a blablát a tévéműsorról, pedig biztos van véleménye róla. Nem hozakodik elő a félmeztelen fotóval sem, holott tuti, hogy nemcsak nézi a műsort, hanem már tud a képről is, sőt talán arról is, hogy belekeveredtem egy rendőrségi ügybe. Hanem kész, a lényegre tér, már ami számomra lényeges most.

– Fogalmam sincs – sóhajtok.

– Azt javaslom, induljunk ki abból, hogy mit tudnál elkészíteni. És hogy mennyi időd van rá.

– Semmit sem tudnék, és nincs sok időm – nézek az órámra. – Előfordulhat, hogy van olyan ehető étel, ami elkészíthető másfél vagy két óra alatt?

– Olyan sok időd lenne rá? – álmélkodik a nagyi, és én is csodálkozom, mert hiszen ismer, és az én képességeimhez kell igazítania a receptet. – Egy fogás? Kettő? Desszert?

– Szerintem egy fogás elég. Maximum egy. Ne essünk túlzásba.

– Jó, de esetleg bemutathatnád, hogy nemcsak dolgozó lány vagy, hanem főzni is tudsz.

– De hát nem tudok! – fakadok ki. – Éppen ezért kell a segítséged. Itt állok egy bolt közepén, és ha rajtam múlna, mit vacsorázunk, kenyeret vennék, párizsit, paradicsomot és sajtot. Meg csokit, de azt Ariel kitiltotta a lakásából, nyilván azért, mert gyereknek gondol és fél, hogy összekenem csokival a bőrgarnitúráját.

– Nem akarod, hogy a nagyapád segítsen? Ő olyan divatos ételeket tud.

– Nem, semmiképpen! – tiltakozom, mert élénken él az emlékezetemben a legutóbbi fancy ételkompozíciója, a kacsamájhab csilis lekvárral, jégkrémpálcán tálalva.

És ekkor a nagyi elmond egy receptet, ami első hallásra nem tűnik bonyolultnak, és lediktálja, mit vegyek. Ráadásul megkérdezi, melyik üzletláncban vagyok, és még el is navigál látatlanban a megfelelő polcokig. Imádom, hogy ilyen tájékozott a világ dolgaiban, hogy még egy Sparban meg egy Aldiban sem téved el. Sőt a Lidlben – amit ő Lidlinek nevez – is tudná, mit hol keressek.

A nyulunk betegesen odáig van a szénáért. Nem gondoltam, amikor beszereztem az állatkereskedésben. Igaz, először szalmát kerestem, de az eladó srác alaposan végignézett rajtam, és feltehetően eldöntötte magában: felvilágosít a széna és a szalma közötti különbségről. Így hát részletes tájékoztatást adott arról, hogy a széna szálas takarmány, magas a vitamintartalma, és amit ő árul, az édes réti széna, amit szeretnek a nyulak. Megtudtam tőle továbbá azt is, hogy a szalma legfeljebb alomnak szolgálhat a nyúlnak – itt elképzeltem Ariel képét, amikor meglátja, hogy szalmafészek is épült a csodás kérójában –, viszont a széna nélkülözhetetlen táplálék számára. Egyáltalán nem értem, ezt miért nem mondták a tévések, hacsak nem az van, hogy a nyulat ki akarják nyíratni velünk, hogy aztán annak a levét is én igyam meg. Az állatkereskedéses srác még azt is javasolta, hogy szedjek a nyuszinak pitypangot. Csak utalásszerűen az ablakra villantottam a tekintetem, vajon ő is látja-e, hogy még mindig esik odakint, és tudja-e, hogy novembert írunk? Természetesen nem mondhatom, hogy azért, mert kertes házban nőttem fel, maradéktalanul ismerem a természet rendjét, de tudomásom szerint a pitypang nem télen kezd tömegesen virágozni. A srác a tétova tekintetemet látva hozzátette, hogy bazsalikomlevelet is adhatok neki.

Na most már elég legyen.

Hazavonszoltam a cuccot, feltűnt még a kapucnim alól is, hogy az a szürke Skoda araszol mellettem, amiben a délelőtti kamerásomat is észrevettem – de lehet, hogy csak képzelődtem –, mindenesetre jó nagy tetű, mert ahelyett, hogy felvenne vagy segítene, leskelődik a kibaszott kamerájával. Gondolom, nem véletlen, hogy a mai háborúkban komoly etikai kérdéssé válik, amikor valami elképesztő sajtófotó készül, hogy mi a fotós dolga. Megmenteni egy életet, vagy dokumentálni a halált. Hát a skodás emberünk feltehetően az utóbbit választaná.

A nyúl és a széna, itt tartottam. Hát ez a szegény pára úgy nekiesett a szénának, mintha eddig éheztettük volna, és ha az információim nem csalnak, pontosan ez is történt.

A nagyi szerint a rakott krumplit elrontani sem tudom, hacsak nem nyersen teszem bele a tepsibe a krumplit, tehát ennek szellemében állok neki a krumplifőzésnek.

Később megállapítom, hogy lépésről lépésre haladva végül is nem vállalhatatlan dolog ezt az ételt elkészíteni, bár hogy mi lesz belőle a végén, az még nagy kérdés. Mindenesetre hihetetlenül büszke vagyok magamra.

Amikor megcsörren a telefonom, és Anna számát írja ki a készülék, összerándulok, de inkább csak a gondolattól, hogyha ők úgy akarják, akkor ebben a pillanatban is nyilván tudnak bámulni engem valamilyen monitoron. Nagy szerencse, hogy a nagyi volt annyira előrelátó, hogy inkább még az élelmiszerboltban részletezte, mit jelent az „egy csipetnyi”, meg az „érzés szerint” és a többi hasonló definíció a receptjében, különben azzal égettem volna most szénné magam, hogy pillanatonként bejelentkeznék nála a készülő rakott krumpli minden fázisában valamilyen kérdéssel.

– Szia, Anna – köszönök a főszerkesztőnek, és az egyik, a falra szerelt kamera felé integetek. – Mizujs?

– Drágám – kezdi, és ezzel mintha be is fejezné a mondatot. Hallgat.

– Na, mondd! – biztatom, bár sejtem, hogy nem jelent valami jót a hívása. – Beugrasz tesztelni a rakott krumplimat?

– Édesem, inkább a holnap reggelről szeretnék beszélni veled.

– Úgy érted, az ébredésről? A zuhanyozásról? – adom a hülyét. Persze gőzöm sincs, mit akar, de továbbra is kitart az érzés, hogy semmi jót.

– Be kellene jönnöd fél kilencre a reggeli műsorba.

– Miért? – forgatom a szemem. Nem hiszem el, hogy már a reggeli műsor is elkezdi feszegetni ezt a kibaszott verekedést, amihez semmi közöm. Én aztán nem megyek be.

– Egy beszélgetésre.

– Anna, szerintem legyen elég ennyi szereplés, nem? Nehogy már átkapcsoljanak egy másik adóra a nézők, ha folyton engem látnak.

– Aláírtad, hogy köteles vagy részt venni minden szereplésen, amit a műsor ideje alatt és utána két hónapig szervezünk neked.

– Aláírtam? – bizonytalanodom el.

– A szerződésedben, igen.

– Aha – dünnyögöm. Tényleg elő kell vennem azt a kurva szerződést, hogy lássam, milyen hülyeségekre adtam áldásomat.

– Szóval a nagyapáddal közös beszélgetés lesz – rukkol elő a nagy hírrel. Baszki, most minden bizonnyal elájulok.

– Erre is kötelezhettek? – kérdezem hűvösen.

– Attól tartok, hogy… igen, de ne nevezd kötelezettségnek. Csak tudod, rosszul venné ki magát, ha ő beszélne nélküled. Vagy ha nagymamáddal jönne be a stúdióba, és rólad beszélnének.

– Az valóban elképesztő lenne.

– Akkor már inkább te és a nagyapád, nem?

– Nem tudtátok a show előtt, hogy ő a nagyapám, igaz?

– Nem tudtuk, de nagyon örülünk neki.

– Gondoltam. Csak most szólok, jó előre, hogy nem fogok vele énekelni soha a büdös életben. Szóval ha ez az apropó, akkor…

– Bora, azt csinálsz és azt mondasz, amit akarsz, leszámítva természetesen a káromkodást – nyugtat meg. – Kerek perec kijelentheted a kamerák előtt, hogy nem fogsz vele énekelni, és kész.

Bevonulok a fürdőszobába, és a titkos telómról felhívom anyut. Hívhatnám a másikról is, de azt szándékosan a nappaliban hagytam, ne is feltételezzék, hogy telefonálok, nem kell hallgatózniuk. Anyu belebúg a telefonba, tuti azt hiszi, új kliens fog érkezni hozzá a kutyakozmetikába, de suttogva közlöm, hogy én vagyok, és hogy milyen összeesküvést szőttek ellenem az apai nagyszüleim.

– Mondtam, hogy a nagyanyád mindenre képes – hüledezik. – Még a végén bemenne helyetted az adásba, és bosszantó dolgokat adna elő.

Arra gondolok, hogy elmesélné, mondjuk azt az esetet, amikor tizenhét évesen lefostam a bokámat az utcán. Tudom, hogy ez egy szófordulat, de velem sajnálatosan megesett a dolog az első alkoholos bulim utáni másnap délelőtt, és pontosan a nagyanyámékhoz közeli sarkon, tehát hozzájuk rohantam be. Előttem van, ahogy előadja a hűvös, mosolytalan arcával, egészen az ég felé tartja a fejét, hogy ne látszódjanak a nyakán a ráncok, megigazgatja a belakkozott haját, szenvtelen a hangja: „Nem csodálom, hogy ide jutott az unokám. Már tizenévesen is, az első részeg éjszakája után a házunk elé székelt, hogy szépen fogalmazzak.” Na köszi.

– Igen, azt nem hagyhatjuk.

– De nem ám. Vidd magaddal a nyulat, szeretik az emberek a kisállatokat. Viszont előtte keféld ki rendesen, mert akkora, mint egy hordó. Nem kellene nassoltatni.

– Szerintem nem hízhatott el pár nap alatt. Biztosan az igazi gazdája hizlalja – tűnődöm. – Egyébként kiéhezettnek tűnt a mai étkezésénél. Ja! Köszi a tegnapi vacsorát. Fincsi volt.

– Ugyan már, Bora. Egyébként miért hazudtad azt Arielnek, hogy az apád bűvész?

– Jaj, hát. Na. Tudod pontosan, hogy miért.

– Nem kellene szégyellned a foglalkozását.

– Nem szégyellem! – fakadok ki. – Csak hát… tudod.

– Jól van. Egyébként tényleg nem ismerte fel a nagyapádat? Mert hogy nagyanyádat nem, az egy dolog…

– Elfelejtettem megkérdezni.

– Akkor tedd meg a kedvemért. Muszáj megtudnom, hogy valóban egy szappantartóban töltötte-e a tinédzseréveit, vagy csupán bámulatos színész.

Gyanítom, anyám az utóbbinak jobban örülne.

Ott maradok a fürdőben, előbányászva a régi szőrtelenítőmet, mert ha most valóban beindul a szexuális életem – márpedig látok rá egy kis esélyt –, akkor puhának és simának kell lennem mindenütt, fönt, lent, a lábamon, mindenhol, na. Persze eszembe jut, hogy jobban megy a szőrtelenítés, ha az ember bőre meleg, ezért vizet engedek a kádba, bele habfürdőt. A vízből a titkos telón felhívom Vivit, csevegünk egy sort, hétvégi találkozót javasol a csajokkal. Aztán sms-ezik az exem: „Szánalmas, hogy mindössze ennyit jelentett neked a kapcsolatunk. Mint ahogy az is, hogy hazudtál nekem, biztos vagyok benne, hogy előbb összejöttél a teniszezővel, mint ahogy köztünk vége lett. Ilyenek a nők.”

Uhhh, baszki. Újra telefon Vivinek, lecsillapít, kicsit szidjuk a pasikat, aztán következhet az epilálás. Miután végzek és tisztán, simán, frissen kireppenek a fürdőszobából, azonnal megcsapja az orromat az égett szag. Rohanok a sütőhöz, de már csak érzékeny búcsút tudok venni az elszenesedett rakott krumplitól. Kitárom az összes ablakot, imádkozom egy kiadós kereszthuzatért, még akkor is, ha netán beesik az eső, de azért elfelejtek imádkozni, hogy Ariel lehetőleg ne érjen haza addig, amíg a szagokat és nyomokat el nem tüntetem. Merthogy nyílik az ajtó. Megrettenek, hiszen Ariel rettenetesen érzékeny a tisztaságra és úgy globálisan a lakására, nem csodálkoznék, ha ledobna az erkélyről dühében.

– Hmmm, késnek a tűzoltók? – kíváncsiskodik, és lehajítja a sporttáskáját az előszobába. Nem tudok leolvasni semmit sem az arcáról.

– Volt egy kis… konyhai katasztrófa – vallom be őszintén, mert semmi mást nem tehetek. A kikapcsolt sütőben még ott díszeleg az elszenesedett kaja, olyan forró volt a jénai, hogy nem tudtam megfogni konyharuhával sem. – Szerettem volna magunknak vacsorát készíteni, de elmentem fürdeni, amíg a rakott krumpli sült, és…

– Aha. Hát a gesztus mindenesetre szép – mosolyodik el. – Természetesen elképzelni sem tudom, hogy lehet annyi időt eltölteni a fürdőszobában, ami alatt valósággal elporlad a rakott krumpli – mondja őszinte csodálkozással, ahogy megtekinti az ételnek indult nem is tudom mit. – Minden tiszteletem a tiéd, szerintem ez keveseknek sikerül.

– Nemsokára kiszellőzik. Szerintem nem kell újrafesteni a lakást – bizakodom.

– Ez a nap jó híre! – mondja, és ismét megfejthetetlen az arckifejezése.

– Nem, a jó hír az, hogy a nyúl végre rendesen eszik. Hoztam neki szénát.

– Ó. Ide, a lakásba? – tágul hatalmasra a szeme.

– Hát itt lakik, velem jött, ne felejtsd el – emlékeztetem.

– És honnan tudtad, hogy szénára vágyik?

– Öööö… az én nyulam, tudtam.

– Úgy érted a szénát, hogy szálakból áll?

– Szálas takarmány – idézem az állatkereskedőt magabiztosan. – Édes réti széna. De ha kérdeznéd, valóban édes-e, azt kell mondanom, hogy én nem kóstoltam. Viszont igen, szálakból áll, azonban a nyulunk pink házacskájában helyeztem el a takarmányt, és el is fogyasztotta az adagját.

– Gondolom, ettől megváltozik az emésztése – morogja, amiből arra következtetek, tart tőle, hogy a Nyúl nevű nyúl ezentúl nem bogyózni fog, hanem fosni. Mivel erről nincsenek közelebbi információim, és egyébként is, Ariel úgy tesz, mintha ez a kurva nyúl valóban az enyém lenne, vállat vonok. Nem tudom, mi ütött belém, amikor a nevemre vettem ezt az állatot.

Meglepetésemre segít eltakarítani az odaégett vacsorát, majd miközben bekapcsolja a tévét, megkérdezi, honnan rendeljen kaját. Végül szusira szavazunk, mert kell neki a rizs meg a hal, és a mai vacsorakészítésemre való tekintettel figyelembe veszem a táplálkozástudományi szempontjait.

Még nem jön meg a kaja, amikor elkezdődik a műsorunk, és ahogy meglátom az első kockákat, erőteljes szégyenérzés fog el. Nem leszek képes végignézni. Legalábbis ital nélkül.

Ariel mintha olvasna a gondolataimban, elvándorol a hűtőig, és megérkezik egy üveg pezsgővel és két pohárral.

– Ezt csak így lehet elviselni – dünnyögöm. Elképesztő dolog valakit látni a fél falat betakaró tévében, aki nem is én vagyok. Vagy legalábbis nem így nézek ki, és nem ilyen a hangom, és nem ilyen hülyék a gesztusaim. Ha mégis, akkor én kérek elnézést.

Egy kis összefoglaló az előző napi adásból, Nyúl átügetése a szobán, Ariel döbbenete, az én reakcióm, ez még vicces is, ahogy bevállalom a nyuszit. Sportkocsival érkezem az Ipoly utcába, jesszus, milyen lepukkant belülről az üzlet! Vivi érkezése, aztán a nyuszis séta, a jó nagy esésem. Még mindig vicces. Tinával a bemutatkozásunk, aztán a pofám ég, ahogy egy féltékeny kérdést felteszek a budai étteremben a vacsoránál. Nyúlszarással búcsúzik az összefoglaló, majd rögtön rátérünk a tegnapi ébredésre, amikor tudomást szerzek róla az e-mailjeimből, sms-eimből, hogy megjelent rólam az a régi fotó. Szabályos hisztis picsa vagyok az ágyban, Ariel felvilágosít, hogy mindent le kell szarni. Hú. Erre nincsenek szavak, mit nyűglődöm. Majd: egy igazi, szenvedélyes csók. Odatapad a szemem a tévére. Hihetetlenül szenvedélyes az a csók, elképesztő, látom, hogy IGAZI. Persze éreztem már akkor is.

Közben megjön a kajánk, és szépen fogy a pezsgő is. Reklám, majd sétálunk a nyuszival, közben a túltápláltságát beszéljük meg, és hogy magától rájött: fogyóznia kell. Szerintem egészen humorosak vagyunk kora reggel, a kamerák ellenére. Mire a vacsora végére jutunk, már megnéztük Ariel egyik megbeszélésének, futóedzésének összefoglalóját, és az én munkáimat is közelről mutatja a kamera. Egészen jó színű lakkokkal töltöttem fel az üzletet. Vivi újból megjelenik az üzletben, csak én tudom, hogy nemcsak kajával, hanem a titkos telefonnal is. Tulajdonképpen le is jön az adásból, hogy sokat dolgoztam, aztán egy bársonyos férfihang bemondja, miközben elsötétül a kép: „Bora hamarosan bajba kerül. A férfit, aki az ominózus fényképét elküldte az egyik portálnak, bántalmazták, és nyolc napon túl gyógyuló sérüléseket szenvedett. Borához a reklám után nyomozók érkeznek…”

Na baszki.

Koccintsunk. És sose érjen véget a reklám.

De persze véget ér, viszont a nyomozókat csak hátulról mutatják, és nem derül ki az sem, miről beszélgettem velük. A bársonyos csatornahang egyfolytában nyomatja, hogy bár nem látnak a nézők, izgulok a megbeszélésen, és közben egy laptop monitorját mutatják az eredeti helyen megjelent képpel, kommentekkel. Szerencsére a kommenteken nem sokat időz a kép.

A picsába, hát ez elég gáz.

A következő reklámblokk után még jobban ég a pofám, akkor adják a látogatást anyáméknál, és berobban a Híres nagyfater, meg a Már Elfelejtett Sztár nagymutter. Van egy kis bevágás mindkettejük korábbi szerepléseiről: nagyanyám, mint bemondónő, nagyapám pedig egy stúdiós adásban a Kislány, megeszlek, úgy szeretlek-et énekli. Hát tényleg ne süllyedjek el szégyenemben? Még a vastapsot is beadják.

Aztán Ariel arca, amin a felismerésnek apró jele sem látható.

– Te tényleg nem ismerted fel a nagyapámat? – érdeklődöm, és úgy fészkelődöm a fotelben, hogy a lehető legközelebb legyek hozzá.

– Tényleg – bólint. – Baj?

– Hahaha. Hát nem baj, csak kérdeztem. – Aztán eszembe jut még valami. – És a nagyanyámat sem? – kérdezem, csak hogy a nagymuttert jól felhúzzam a tévé előtt ülve majd, amikor adásba kerül holnap, hogy hogy néztük meg saját magunkat.

– Nem – válaszolja röviden, határozottan. Ólala, öröm füleimnek. Innentől ellazulok, már nincs sok hátra.

Később, amikor már vége, eszembe jut valami. A beépített kamerák is örülni fognak, mert ma operatőr nem érkezett estére. Énekelni kezdek. Ráteszek egy lapáttal az amúgy is hamis énekhangomra, és iszonyat fejhangon belevágok Ed Sheeran Perfectjébe. Ariel megütközve néz rám.

– Azért a genetikáról akármit is mondjanak, nem minden öröklődik.

Bár a genetika szó hallatán megborzongok, nem törődöm a véleményével, énekelek tovább, amíg Ariel el nem menekül a gardróbjába. Csak tudja meg mindenki, hogy nekem aztán nem érdemes összeállnom a nagyfaterrel egy duettre. Vagy fordítva.

– Bejött hozzám az edződ – mondom neki, amikor már eltakarítottuk a kaja romjait. Ő már a hálószobába készülődik, én még megpróbálom kikefélni a nyulat.

– Tina? Hová? – áll meg hirtelen, majd leül mellém. – Biztos, hogy az ülőgarnitúrán kell kifésülnöd a nyulat? – kérdezi. Úgy látom, azt még nem vette észre, hogy a hajkeféjét használom erre a célra, mivel nekem csak fésűm és hajszárítóval egybeépített kefém van, egyiket sem gondoltam jó megoldásnak.

– Az üzletbe.

– Ó. Barátkozni?

– Ezt éppenséggel nem mondanám. Inkább megfenyegetni. A motorozás és London miatt.

– Jó. A repjegyed már megvan.

– Mi az, hogy jó? Engem baszogat.

– Ne foglalkozz vele!

– Könnyen mondod, Ariel, hogy ne foglalkozzam az edződdel, az engem gyanúsító nyomozókkal, az engem kipécéző nézőkkel, a félmeztelen fotómra megjegyzéseket tévő pasikkal meg a mellemet cikiző nőkkel, és úgy egyáltalán. Ne foglalkozzam nyilván a nagyanyámmal sem, aki beszólogat nekem egy családi vacsorán, mert azt gondolja, neki mindent szabad, és ő az egyetlen, aki képernyőre született. Ne foglalkozzam semmivel, szarjak bele a világba, én ugyan teniszütőt nem tudok törni, de biztos találok valamit helyette, amit földhöz vághatok, tegyük fel, körömlakkos üvegeket. Mindegy, csak az a lényeg, hogy kerüljek zen-állapotba, és ha beállít az üzletembe fúriaként a beléd habarodott edződ, abban a brutálisan gyönyörű Michael Kors cipőjében, konkrétan majdhogynem fegyvert szorítva a fejemhez a vendégeim szeme láttára, akkor mosolyogjak a világra, és egyáltalán ne zaklasson fel, hogy mi a szitu. Nagyon köszönöm a jó tanácsot! – hadarom dühösen. Jó ég, hogy ez a pasi mit képzel?! Tényleg így éli az életét, hogy mindent leszar, vagy csak ezt akarja elhitetni magáról? Vagy saját magával? Én nem tudok úgy élni, hogy ne foglalkozzam mások véleményével, kibaszottul kikészülök mindenféle kritikától, és igenis bánt, hogy egy hisztis picsa, akinek a cipője is irritálóan csodás, ilyen lekezelően bánt velem a saját vendégem előtt.

– Változtat valamit a dolgon, ha foglalkozol vele? – kérdezi.

– Nem tudom, mit változtat, de szétbasz az ideg, ha eszembe jut.

– Tehát annyit mégis változtat, hogy csak még jobban felhúzod magad, nem?

– Ide figyelj, Ariel, majd amikor pszichológusra lesz szükségem, akkor esküszöm, hogy találok magamnak egyet, akinél finanszírozni fogom a terápiámat – villan dühösen a szemem, és a fenébe kívánom ezt a pasit, aki őrjítő nyugalommal pislog vissza rám. – Egyelőre az a gond, hogy az edzőnőd szerelmes beléd, és engem utál, ráadásul leéget a vendégeim előtt!

– Edzőnő? Azt hittem, tartunk már ott, hogy nem kell megjelölni, hogy férfi vagy nő. Színész, meg író, meg teniszező, ilyesmik.

– Na most már elegem van, mi vagy te, genderkutató? Én meg azt szarom le, hogy edző vagy edzőnő, nem foglalkoznék az árnyalatokkal – rázom a fejem, és fenyegetően borul rám a gutaütés árnyéka.

– Biztos, hogy nem szerelmes belém – magyarázza türelmesen, és mellém helyezkedik a kanapéra. Egyre dühödtebben kefélem szerencsétlen nyulunkat. – Csak azt szeretné, hogy minél eredményesebb legyek. Minél több pénzt keresek akár tornán, akár szponzorációból, ő is annál komolyabban részesedik, tehát az az érdeke, hogy ne taknyoljak el a motorral és törjem össze magam, mert a begipszelt teniszező nem teniszező.

– Ja. Ezért nem mehetek Londonba sem, nem igaz? – kérdezem szarkasztikusan, és közben a fülembe csengenek Tina szavai: „Nem szokott sokáig tartani”. Azt hiszem, valójában ezért a mondatért vagyok ilyen kibaszott dühös. Ez fáj nagyon, a többit könnyebben elengedem, vagy már el is engedtem.

– Azért nem akarja, hogy Londonba gyere, mert nem szeretné, hogy bármi vagy bárki elvonja a figyelmemet a játéktól – vonja meg a vállát. – De már megvettem a repjegyedet, szóval tök mindegy, hogy Tina mit akar és mit nem. Alakítsd át a jövő hetedet, mert nem fogsz tudni bejárni a szalonodba!

Melegség önt el erre a mondatra. Elrepülök! Londonba! Ariellel! És szembemegy miattam az edzőjével! De persze azonnal kételkedem, hiszen nem miattam, hanem a műsor, a szerződése miatt megy szembe vele.

Hirtelen nyilall belém a kérdés: és akkor mi lesz a vendégeimmel? Át kell csoportosítanom őket. Azt sem tudom, pontosan mikor van a torna, hány napig nem leszünk itt. Elmeditálok a témán.

– Az én hajkefémmel fésülöd a nyulat? – érdeklődik zaklatott hangon Ariel. Csak most ismerte fel a helyzetet. – Ez komoly?

– Nem fésülhetem őt egy elektromos, hajszárítós hajkefével, nekem csak olyanom van, vagy hézagos fésűm – felelem fáradtan. – Hát mit csinálhatnék? Holnap be kell mennem a reggeli műsorba, gondoltam, bemutatom személyesen is Nyúl urat.

– Tudod a nemét? – kérdezi, és közben megpróbálja kiszedni a kezemből a hajkeféjét. – Mert ha hím vagy kan, vagy mit tudom én, mi a nyulaknál az elnevezés, akkor nem illik hozzá a pink ketrece.

– Nem baj. Te pörögsz ezen a gendertémán, engem nem zavar a pink ketrec. Egyébként fogalmam sincs, hogy milyen nemű a nyúl.

– A saját nyulad, és nem tudod, milyen nemű? – játssza meg a csodálkozást, holott pontosan tudja, hogy a nyulat a tévések szerválták nekünk. De azért sikerül hülyét csinálnia belőlem.

– Ja. Az állatkereskedő sem tudta, amikor eladta. Én pedig azóta sem firtatom. Inkább azt nézem, hogy a fésülés ellenére is elég dagi maradt. Láttam már anyámnál, hogy egy komplett bundányit fésült ki egy kutyából, és az állat hirtelen lefogyott, de a nyulaknál, úgy látszik, ez nem így van.

– Hm. Majd holnap veszek egy új hajkefét – hárítja el, amikor vissza akarom adni neki.

– Látod, a nyúlból nem hullott ki annyi szőr… – mutatok fel egy pamacsot.

– Több, sokkal több hullott ki belőle, mint amennyit a nappalimban szeretnék látni.

Hülye fasz, gondolom, és behelyezem a nyulunkat a ketrecbe, elrohanok megsikálni a kezemet, arcomat, fogamat, igyekezve, hogy még beérjek a hálóba, mielőtt Ariel elalszik.

Azonban nincs szerencsém.

Azért, ahogy mellé fekszem, még álmában is közelebb húzódik. Kérdés, hogy tudja-e ezt csinálni valaki a szerződése miatt, hogy még álmában is ahhoz tartja magát. A teniszezők valószínűleg eléggé elhivatottak, tehát lehetséges, hogy álmukban is képesek a céljaikra koncentrálni, mit tudom én.

Mindenesetre most jött el a pillanat, hogy elolvassam, mit írnak rólam az interneten. Magamhoz veszem a telefont, és kinyitom az egyik hírkereső oldalt.

Hajnalban arra ébredek, hogy Ariel nagykifli-pózt vesz fel mellettem, a kiskifli mellett. Ahogy a lábát átteszi a lábamon, felizzik a bőröm, és néhány másodpercig elfelejtek levegőt venni. Már nem vagyok félálomban, olyan erősen rám tör a vágy. Megérzem a combomnál Ariel meredező farkát, a párnába kezdek szuszogni. Átcsúsztatom a kezem a paplan alatt a lábára, és meglepődöm, milyen kemény, feszes, izmos a combja. A keze vándorútra indul a pólóm alatt, cirógatja a hasamat, még sóhajtani sem merek, mert semmi szükség rá, hogy az éjjellátó kamerán kiszúrják majd, hogy mivel töltjük az alvásidőt.

Ariel az ujjaival lassan letolja rólam a rövidnadrágot, olyan nagyon lassan, hogy talán nem is mozdul meg rajtunk a paplan. Annyira izgalmas, ahogy az ujjaival érinti a combomat, ameddig csak fekve elér, hogy érzem, eláraszt a nedvesség. Egyik lábammal lesegítem a másikról térdtől a nadrágot, óvatosan teljesen kibújok belőle. Közben én is próbálom Arielt megszabadítani a rövidnadrágjától. Ahogy érezhetően előbukkan a vastag, hosszú, kemény pénisze a nadrágból, a párnába fúrom a fejem, nehogy felnyögjek.

És akkor tovább játsszuk a játékot, de most is az övé az irányítás. Finoman beilleszti a farkát a hüvelybemenetemhez, már érzem a gyors összehúzódásokat a hüvelyemben. Nem éreztem még ilyet soha, és nem is hittem, hogy ilyesmi létezik: anélkül élem át az orgazmust, hogy akár a csiklómat érintené, akár a hüvelyemben lenne az ujja vagy a pénisze. De ez csak éppen átfut az agyamon, addigra már óvatos, álomittas mozdulatokkal belém csúszik. Amikor túl szűk vagyok még, megáll, majd amikor tágulok egy kicsit, folytatja. Nagyon mélyre jut, és mozdulatlanná válik. Ez a pillanat az, amikor a hüvelyem ismét önálló életre kel, és pulzálva szorítja körül Arielt. Nagyon-nagyon furcsa, és egyben szenzációs érzés, hogy ebben a mozdulatlanságban is rám tud törni az élvezet hulláma. Ariel a nyakamra csúsztatja a kezét, benyúl a hajam alá, kicsit meghúzza a tövénél és úgy tartja, lassan húzza, de biztosan, az idegszálaimon játszik, most nem jön az orgazmus, de tudom, hogy ott vagyok a határán. Aztán elkezd suttogni a fülembe:

– Öt… négy… három… kettő… egy…

A párnába bukva élem át életem egyik legvadabb orgazmusát. És bármennyire megkönnyítené is, ha kiereszthetném hangosan a sóhajokat, muszáj valamennyire uralkodnom magamon. Ugyanakkor ez a visszafojtás mintha még izgalmasabbá tenné a helyzetet, bár nem hiszem, hogy ezt még egyszer kibírnám csendben.

De Ariel újra visszaszámol suttogva, még erősebben húzza a hajam, érzem a felforrósodott leheletét a nyakamon, és mire végigmondja a számsort, ő is lüktet bennem.

Életem legjobb alvása következik.

Csak sajnos nagyon rövid ideig tart, hétre jön értem a taxi, és egy, a ketrecben tartózkodó nyúllal kell kibotorkálnom a ház recepciójáról a kocsiig.
A nyúl bámulatos módon egy csomó szőrrel és szalmaszállal bélelte ki az éjjel a pink ketrecet, talán ezzel akarta jelezni, hogy elege volt az esti kefélésből. Ariel még aludt, amikor eljöttem.

Különös érzés úgy érkezni a sminkszobába, hogy nem nekem kell másokat kisminkelnem. Mint a tenyeremet, úgy ismerem itt a járást, ismerem a szerkesztőket, az operatőröket, a technikai stábot, a többi sminkest, a fodrászokat, és persze a műsorvezetőket is. De a recepciósokat és a biztonsági őröket szintén. Nem is gondoltam, hogy ilyen otthonos érzés újra belépnem ide, arra pedig egyáltalán nem számítottam, hogy ennyire melegen fogad mindenki.

– Bora, drága! Imádunk! – ölel át az egyik szerkesztő lány. A két sminkes csaj, akikkel egyszer végigcsináltunk egy balatoni műsorsorozatot, és attól kezdve ki sem fogyunk a témából, azonnal biztosít róla, hogy büszkék rám, és annyira szuper lenne, ha a sminkes szakmát is képviselném egy kicsit az adásban. A hosszú haját kéthetente szőkére festő fodrász srác egy tábla csokival fogad, benéz a sminkbe az egyik műsorvezető is, épp a kedvencem, Balázs, aki mindig hülyéskedik, de nagyon normális, utálja a korrektort (de muszáj nála használni, mert hajlamos a bőre a pattanásosodásra), és most egy árnyalattal sötétebbre van alapozva az arca a saját alapozószínénél, ez azonnal szúrni kezdi a szemem. Önuralomra van szükségem, hogy ne akarjam lemosni az alapozóját és feltenni egy másik, halványabb árnyalatot.

Beülök Gréta kolléganőm székébe, lehunyom a szemem, hiszen a csajok közölték, hogy a lehető leglazább formámat akarják látni. Először folyékony hidratálót kapok, közben a fodrászunk a nyulat bűvöli, a másik sminkes csaj, Reni pedig mellettünk áll, és folyamatosan csicsergi a fülembe, mi újság a csatornánál, hogy Noel most neki panaszkodik és nagyon hiányzom neki, és mindenki, akivel Reni beszélt rólam, azt mondja, hogy a világ legszimpatikusabb szereplője vagyok, mármint a kukkolós műsorokat figyelembe véve. És hogy mindenki nekem drukkol, de a legfontosabb feladatom: ki kell basznom Ariel mellől ezt az edző csajt, nem igaz, hogy ezen a profi szinten nem tud egyedül készülni, vagy keressen szépen egy férfi edzőt. Csináljam teátrálisan, mert minden csaj arra vágyik, hogy egyszer kidobhasson a pasija mellől egy exet, arról nem is beszélve, hogy mi van, ha Tina azokon a gólyalábakon nem is ex, hanem jelenlegi? Merthogy, és ebben kolléganőim egyetértenek, minden férfi hazudik, tehát Ariel sem lehet kivétel. Még szerencse, hogy lehunytam a szemem, különben biztosan látnák a tekintetemben a zavart. Nagyon szarul esik, hogy ennyire általánosítanak, és Arielt is hazugnak állítják be, de bármi lehet, tekintve – és erről sosem szabad elfeledkeznem –, hogy ez csak egy szélhámos szerelem, amelyben bármi megeshet.

Gréta azzal is előáll, hogy mindenki meglepődött, amikor megtudták: Gyarmati Kazimir a nagyapám, és hogy tudtam ezt eltitkolni előlük? Duruzsolnak, én pedig félálomban hallgatom, imádom, ahogy tudom, mi történik éppen az arcommal, a bőrömmel, és megtisztelő, hogy Gréta nem egy ötperces sminket készít nekem, hanem belead apait-anyait.

– Jó reggelt, szépségeim! – Súlyos bariton tölti be a sminkszobát, amire összerezzenek. – Szia, saját szépségem! – túr bele a hajamba. A nagyapám. Valami szia-félét motyogok, aztán megpróbálok visszatérni a kellemes félálomba, de nem megy, mert a nagyfater beül Reni székébe, és attól kezdve folyamatos a bájolgás, de persze minden, Renit dicsérő mondatának az a befejezése, hogy önnön nagyságát méltatja.

Szerencse, hogy a nagyanyám a leépítése után megfogadta, hogy a lábát sem teszi be többé tévéépületbe, mert különben már javában népnevelő előadást tartana a sminkszobában.

Sajnos már csak egy kis hajigazítás van hátra. Nagyapámra várok a fodrásznál, hogy átvehessem a helyét. De persze kér egy kis lakkot is, naná. Már legalább ötször volt hajbeültetésen, meg valami Drakula-terápiát is végeztetett a fejbőrén, ha engem kérdeznek, akkor teljesen sikertelenül. A saját „tisztított” vérét vagy vérplazmáját – nem tudom, de nem is akarom pontosan tudni – kapta injekciós tűvel vissza a fejbőrébe, remélve, hogy ettől nőni fog a haja. (Hát ugye… a nagyfater hisz még a csodákban.) Viszont a beültetett hajának minden egyes szála aranyárban van, úgyhogy azokra, mint már hallottam családi karácsonyok alkalmával, nagyon kell vigyázni, csak óvatosan fésülni, hajkefe tilos. A füle feletti részről rafkósan fel van fésülve néhány tincs a fejére, most csak egy kis igazítást kér, hiszen a saját fodrászán kívül senki sem nyúl úgy a hajához, ahogy szeretné. Na, hát ha valaki kérdezi, miért nem dicsekszem vele boldog-boldogtalannak, akkor ez is egy ok. De persze nem nyomósabb ok, mint a Kislány, megeszlek, úgy szeretlek. Annál nyomósabb ok nem létezik.

Együtt megyünk be a stúdióba, ő még a monitoron ellenőrzi a megjelenését. Mustársárga zakót, zöld nadrágot, világoskék inget visel. A cipője meglepő módon nem az öltözékétől teljesen elütő színben pompázik, hanem a sárga sötétebb árnyalatában.

Balázs és Sára ül a stúdióban. Sáráról azt kell tudni, hogy második vagy harmadik lett egy zenei tehetségkutató műsorban, de mégsem énekesnőként ismerik országszerte, hanem a reggeli műsor vezetőjeként, továbbá én szoktam csinálni a körmét adás után, kéthetente. Megjegyzem, sok dolgom van vele, mert eléggé lemezesedik, de hiába próbálom győzködni, hogy tartsunk szünetet és addig csak japán manikűrt kapjon, ragaszkodik a vörös géllakkhoz. Egyébként pedig együtt él egy macskával, és néha egy-egy rockzenésszel.

– Bora, hát sztár lettél! Milyen érzés? – fordul hozzám Sára, majd a kamerának mondja: – Mi mindannyian ismerjük Borát, hiszen ő az egyik legkedvencebb sminkesünk, nem igaz, Balázs?

– Senki nem tud a korrektorral olyan trükköket, mint ő – mosolyog Balázs. A nagyapám megköszörüli a torkát, mire Balázs összerezzen és folytatja. – Bora, sok mindent tudtunk rólad, de azt nem, hogy híres családból származol. Igaz, megkérdezhettük volna a vezetéknevedet ismerve, hogy nem vagy-e rokonságban Gyarmati Kazimirrel, de fel sem merült bennünk, hiszen olyan szerényen hallgattál a családi szálról.

– Én… – kezdeném, de a nagyfater dallamos hangon, határozottan közbevág.

– Bora bizonyára nem akart úgy befutni, híres lenni, hogy azt érezze, a család segíti, vagyis nem saját jogán érte el azt, amit elért.

– Én… – kezdeném újra, és azzal fejezném be (ha engednék), hogy sosem akartam befutni vagy híres lenni, legalábbis úgy nem, ahogy ő gondolja. De természetesen hangosabbra vált, és mondja tovább a magáét:

– És végül is sikerült felhívnia magára a figyelmet, bár meg kell mondjam, nagyon aggódom az unokámért – néz rám szomorkásan.

Megint megpróbálkozom:

– Nem kell… – de természetesen ismét nem tudom befejezni a mondatomat.

– És nem csak azért aggódom, mert ugyan Ariel nagyszerű teniszező, világhírű sportoló, ám az itthoni viszonyokról fogalma sincs – utal nyilván arra, hogy Ariel nem ismerte fel őket –, így hát nehéz lesz hosszú távon közös nevezőt találniuk, hanem azért is, mert egyre-másra jönnek az aggasztó hírek Borával kapcsolatban. Említhetném például a fotót…

– Nincs ok… – szólok közbe, de a nagyfater ismét feljebb tekeri a hangerőt:

– Azt a fotót, ami egy meglehetősen bohókás pillanatban születhetett, és mégis nyilvánosságra került. A fiatalok ma nem tudják kezelni az ismertséget, az én időmben másként volt ez. Mi érettebbek voltunk. Amikor engem felfedeztek, már érettebb voltam, nemcsak a korom alapján, hiszen csupán néhány évvel voltam idősebb a Ki Mit Tud? idején Boránál, hanem a gondolkodásmódom is más volt. Én már felnőtt voltam, ahhoz képest az unokámat még kislánynak tartom, akire sok veszély leselkedhet.

– Én… – rázom meg a fejem, de most Sára fojtja belém a szót.

– Bora nagyon érett, fiatal, okos, céltudatos felnőtt nő – mondja. Legalább megvéd. És folytatja, nagyapámba pedig beleszorulnak a gondolatok, nyilvánvalóan udvariasságból, ám feltételezhetően úgyis elmondja, amit akar. – Hogy érzed magad, Bora? Láttad, milyen sokan kedvelnek, éreznek együtt veled, adnak erőt neked? Az interneten és a csatornánk fórumain is rengetegen drukkolnak neked, hogy legyen erőd ahhoz, amit Ariel mond: élni úgy az életedet, akár most még a kamerák előtt is, ahogyan te szeretnéd, nem törődve rosszindulatú megjegyzésekkel.

– Bora még nem tudja kezelni – kezdi a választ nagyapám, de Sára mosolyogva leállítja.

– Szeretnénk, ha Bora válaszolna.

– Tegnap láttam néhány hozzászólást az egész műsorral kapcsolatban, de valójában nem a támogató kommentek tűntek a szemembe – vallom be az igazat. – Ami azért kicsit szomorúvá tett, mert ez a fotó privát kép, nem a nagyvilágnak készült, de természetesen letagadni nem tudom, és már nem is akarom. Azt hiszem, már le sem tudom mosni magamról, pedig ez egyetlen másodperc volt az életemben, és most mégis meghatároz mindent.

– Igen, például azt is, hogy állítólag az unokámat gyanúsítják a fotó nyilvánosságra hozójának megveretésével – bólogat jól értesülten a nagyapám. Uramisten, miért nem lehet a családtagjainkat megválasztani, mint a barátokat? Még a műsorvezetők is zavarba jönnek a mondat hallatán, nem tudva, hogy a nagyfater most védeni vagy leégetni akar-e.

– Nem gyanúsítanak, semmi közöm az egészhez, és ez majd ki is fog derülni.

– Bora, milyen az élet egyébként egy világhírű teniszezővel? – vált témát Balázs.

– Szerintem egyre jobban összecsiszolódunk. Az érzelmeink adottak, azokra lehet építkezni. Természetesen tekintettel kell lennem a versenyidőszakra, az edzésekre, meg arra, hogy Ariel elképesztően rendmániás.

– Az neked nem árt – vet rám gyilkos mosolyt a nagyapám. – Egyébként – fordítja a fejét az egyik kamera felé, és esküszöm, még hajat is igazít – most, hogy Bora kidugta a fejét a hó alól, úgy döntöttünk, hogy elkészítem kettőnk számára az első nagyapa-unoka duettet. – Hatásszünet. Érzem, ahogy vörösödik az arcom. Nem akarom elhinni, hogy kettőnk nevében beszél. Ráadásul mit gondolhatnak rólam, akik a korosztályomból néznek! Halál kínos.

– Én nem tudok énekelni – szögezem le. – És nem is akarok. Sőt nem is fogok.

– Énektanárhoz jársz majd, mert olyan nincs, hogy egy Gyarmati ne tudjon énekelni! Megmutatod a világnak!

– Apu sem tud énekelni – mondom, csak azért, hogy meg is bánhassam ezt a kijelentésemet.

– Apád? A bűvész, ugye? – érdeklődik hamis mosollyal, és olyan hangsúllyal, mintha zsarolni akarna a hazugságommal.

– Varázsol – mondom végül. Mindenkinek üzenem: egyetlen hazugság, és soha az életben nem tudsz kikeveredni belőle. Nem elég, hogy Arielnek füllentettem, de ez nyilvánvalóan ország-világ előtt történt, és most a nagyfater ezzel tart sakkban. Megint olyan piros lehetek, mint a paradicsom. – Felnézek rá, mert varázslat, amit csinál – nyögöm. – De énekhangja nincs.

– Evezzünk más vizekre! – ment meg Balázs. – Itt a nyulatok is, igaz, Bora?

– Igen, elhoztam a kis ketrecében – pillantok a műsorvezetőre hálásan.

– Kint van a sminkben? – érdeklődik Sára.

– Igen, behozzuk?

– Mindjárt behozza az egyik technikusunk, szeretnénk, ha bemutatnád őt. Bak, igaz?

Bak? Na erről sem volt tudomásom, hogy így nevezik a fiú nyulat. Eddig csak őzbakról hallottam.

– Fiú – bólintok.

Amíg a nyúl megérkezik, nagyapám egy holnapi fellépéséről kezd promóciós előadásba, majd a technikus ketrec nélkül jön vissza, és mutogat valamit a kamera mögül.

– Mi a helyzet a nyúllal? – kérdezi kiintegetve Sára. – Nem hozzátok be?

A srác mutogat, Sára behívja a képbe. A technikus zavartan belépdel, és rémült arccal közli:

– A nyúl most szült meg hat kisnyulat.

Na. Akkor én most itt helyben elájulok.

– Bora, azt mondtad, hogy fiú a nyúl, igaz? – Balázs alig bírja visszatartani a röhögést.

– Ha nem fiú, akkor lány – nyögöm ki, és arra gondolok, hogy napról napra hülyébbnek tűnök a tévében. És még az is a fejemben jár, hogy mi a fenét fogunk kezdeni hét nyúllal, és mit fog szólni Ariel, amikor erről tudomást szerez, továbbá erősen bosszant, hogy a tévések bizonyára tisztában voltak a nyúl terhességével, ám ezt szépen elhallgatták előlünk.

– Tehát hamarosan készítünk Borával egy dalt – koronázza meg a beszélgetést a nagyfater, de már senki sem figyel rá. Úgyhogy emeli a tétet és a hangerőt is: – Utána pedig jöhet a közös albumunk!

Hazafelé a taxiban hat csupasz kisnyúl bújik meg a ketrecben a szőrök meg a szalma közt, és maga Nyúl a világot leszarva szoptatja őket. Néha előbukkan egy-egy picike test, a reggeli műsor kellékese azonnal szervált nekünk két vastag takarót, hogy meg ne fagyjanak a kisnyulak, amikor kiszállok a ketreccel a kocsiból.

Bármilyen idilli is a kép, nem tudom pontosan, miként változik az életünk azzal, hogy mininyulak születtek. Mégsem mehetek gyesre velük. Ki tudja, mikor nőnek fel a kisnyulak, hogy elválaszthatóak legyenek? És ha elvinnék a tévések az egész bagázst, vissza oda, ahonnan a nyúl érkezett? Egyébként az is kérdés ugye, de ezt kamera előtt nem tehettem fel sosem, hogy az idióta gazdája, mármint az igazi, miért Thomasnak nevezte el. Szerencse, hogy sosem hívtuk így.

Az is kérdés, hogy egy normális gazda vajon nem jelentkezik, ha megtudja, hogy megszült a nyula, hogy magához vegye iziben a családot?

Mennyi kérdés, amire nem tudom a választ. Azt azért elképzelem, ahogy elviszik tőlünk a nyulakat. Ezek a csatornánál képesek lennének szerezni egy másik nyúlcsaládot, pótolni az eredetit. Nekik nincs lehetetlen.

Megcsörgetem Annát, de nem veszi fel. Gondolok egyet, és Noelt hívom utána, hasonló eredménnyel. Ezek után felváltva hívom őket még kétszer, ám egyikük sem óhajt velem beszélni. Írok nekik:

Arról nem volt szó, hogy terhes a nyúl. Mi a tervetek, hogy oldjuk meg? Nekem dolgoznom kell. Ariel tornára készül, nem hagyhatunk a lakásában hét nyulat őrizetlenül!

Na, így kicsit jobb. Megtalálom a dzsekim zsebében a tegnapi borítékot, rajta kézírással a nevem. Feltépem, és kiveszem a levelet, elolvasom, és rájövök, hogy lett egy mániákus követőm.

Bora, gyönyörűségem! Nem neked való ez a teniszező. Csak játszik veled. Egyszer videózd le magad a fürdőszobában. Megnézném azt a filmet.

Na jól van, egy féltékeny nő diktálja az öccsének ezeket a leveleket, megtévesztésül beleírja a kukkolós pasis gondolatokat, intézem el magamban röviden a dolgot, és visszagyűröm a levelet a dzsekim zsebébe.

Letakarom a nyúlketrecet a takaróval, majd kiimbolygok vele a taxiból.

A nappaliban, az ablaknál áll és a teraszon az örökzöldeket és a budai hegyeket bámulja a nő a kedvenc szandálcsizmámban. Most megint kieresztette a haját, dús, vastag haja van, szépen fésült, a vállára omlik. Okkersárga, puha kötött ruha feszül a testére, és ocelotmintás leggingsbe bújtatta a lábát. Hátulról ő a tökéletes nő: magas, karcsú a dereka, formás, kicsi a feneke, izmos, szép a lába. Kicsit szélesebb a válla, mint a divatlapokban a nőknek, de sajnos ennek ellenére is meglehetősen jól mutat. Viszont utálom, és ezen a helyzeten nem segít, hogy még csak visszaköszönni sem méltóztatik. Uralkodva magamon, óvatosan lerakom a ketrecet és leveszem róla a takarót. Tina nyilvánvalóan hallja, hogy megérkeztem, azonban láthatóan nem vesz rólam tudomást. Megint ráköszönök, de mintha a falnak mondanám, válasz nem érkezik. Így hát Ariel keresésére indulok.

– Várj egy kicsit – szól Tina, anélkül, hogy megfordulna. Beharapom a szám szélét. Úgy hangzik, mintha még a gimiben egy tanárom szólt volna rám, mielőtt feltette volna az utolsó, megsemmisítő kérdést a fizika egyes előtt. Akkor szépen meghunyászkodtam, annak ellenére, hogy – bár nem tartozott a fizika a kedvenc tárgyaim közé, és most természetesen még szépen is fogalmaztam – olyasmit kérdezett, amit még nem is vettünk az órán. Nem lehetett feleselni, vagy a saját igazadnak hangot adni. Csakhogy már nem vagyok középiskolás, és roppant idegesítő ennek a csajnak a modora.

– Ha valakivel beszélsz, azt javaslom, nézz a szemébe! – tanácsolom, és mennék is, hogy megkeressem Arielt.

– Nem hinném, hogy etikett-tanácsokat kellene tőled elfogadnom – fordul felém kis gúnyos mosollyal a szája szélén Tina. Már megint tökéletes a sminkje, bár most én sem panaszkodhatom, mert a tévés sminket még nem töröltem le. Persze gáz, mert ami a tévében jól mutat, az az életben nagyon erős. – De ha megengeded, én is adnék egyet, sajnos már csak a következő… – keresgéli a szavakat – hasonló helyzetben tudod majd megfogadni. Tehát: ne költöztesd be az egész állatseregletedet egy új fiúhoz. Tudod, új kapcsolat, lehet, hogy a szerelmed nem is szereti az állatokat… De az feltétlenül fontos jel számomra, hogy ennyire nem vagy tapintattal iránta. Hogy képes vagy egy fontos torna előtt felborítani az egész életét.

Lesújtva állok ott. Nem tudom, miért kellett bevállalnom akkor a nyulat, amikor először átcaplatott a lakáson. Nyugodtan mondhattam volna, hogy jé, én sem tudom, hogy került ide. Hiszen ez az igazság. Már két hazugságom volt, és mindkettő a végzetet hozza rám. De Ariel tudja az igazat! Legalábbis a nyúllal kapcsolatban. Nem értem, miért nem súgja meg Tinának valamikor edzés közben.

Kihátrálok a nappaliból.

Arielt hosszas keresés után a gardróbban találom meg, éppen egy zakót rak be egy ruhazsákba.

– Hahó. Itt az edződ, a nappaliban. Megmondhatnád neki, hogy nem tehetek erről a kibaszott nyúlcsaládról – üdvözlöm rosszkedvűen. Talán ez a nézők felé még nem tűnik a hazugság beismerésének, ha bejátsszák majd. Rám nevet, és olyan eszelősen kisfiús a mosolya, hogy elolvadok. Odajön hozzám, és köszönés nélkül szájon csókol. Olyan forró és nedves a csókja, a testem követeli, hogy ennél több legyen. Persze nem a legjobb időpontban, hiszen a nappaliban ott egy domina és egy szerencsétlen nyúlcsalád, akiket, ha nem figyelünk rá, a végén kinyír az az őrült.

– Nem érdekel az edzőm – súgja a fülembe, és úgy magához ölel, hogy nem kapok levegőt. Kemény izmok vesznek körül. – De most el kell mennem, itt van egy spanyol fiú, akivel edzek egyet.

– Láttad a nyulakat? – kérdezem félve.

– Ja. Elég komoly meglepi, főleg a neme ismeretében – utal a tegnap esti magabiztos kijelentésemre, amelyben leszögeztem, hogy a nyúl fiú.

– De mit csináljunk? Nem tudok itthon maradni velük – mondom, és remélem, nem fog elengedni, még nem.

– Szerintem az anyanyúl majd megoldja. Adunk neki enni, inni, hagyjuk egyébként békén.

– És aztán?

– Most még nem tartunk a kisnyulak kirepülésénél. Csak ma születtek.

– Hát nem tudom. Nem tudom – ingatom a fejem, mert nemigen tartom összeegyeztethetőnek Ariel luxuskéróját és egy nyúlfészket. – Ráadásul Tina is ezzel zaklat.

Nem szól semmit, csak elenged, majd kivesz az egyik szekrényből egy pulcsit, felhúzza a pólójára, még egyszer megcsókol, és a nappali felé veszi az irányt.

– Holnap reggel indulás Londonba – veti oda Tina, amikor meglátja, hogy megérkeztünk. – Két nappal előbb ott kell lenned a bemutató mérkőzés miatt.

– Bora jegyét is átfoglaltad? – kérdezi Ariel.

Az edzője némán ingatja a fejét.

– Holnap reggeltől estig dolgozom, és holnaputánra sem tudnám megoldani… – nyögöm, miközben arra gondolok, milyen szánalmas lúzer vagyok, még én mentegetőzöm amiatt, hogy nem visznek magukkal. Bora, ez üzlet, mondogatom magamnak, de már egyre kevésbé tudom elfogadni. Nem lett volna szabad egy szemernyi érzést sem belevinni. Nem lett volna szabad lefeküdnöm Ariellel, és kiborulnom az edzője miatt.

– Nem baj, akkor jössz az eredeti terv szerint – mondja. Tina nem néz rám, de látom rajta, hogy fojtogatja a düh.

– Nem akarok Londonban éjjel-nappal kamerákat látni körülötted, Ariel – fordul Ariel felé. – Neked kizárólag a tenisszel kell foglalkoznod.

– Így van – bólint rá ő, és elcsodálkozom, milyen könnyedén veszi az egészet. Mintha egy kicsit még szórakozna is rajta, vagy a helyzeten. Bepillant a nyulakhoz, majd azt találja mondani, most jött el a pillanat, hogy tanácsot kérjünk egy tenyésztőtől vagy hozzáértő állatkereskedőtől.

Aztán ad egy csókot, közli, hogy este ő főz vacsorát, addig, ha nem muszáj, bírjam ki és ne gyújtsam fel a konyhát, majd elindul. Tina a nyomában trappol az eszelős gyönyörű cipőjében, az eszelős tekintetével. Az ajtóból még visszanéz rám, és nem vagyok biztos benne, hogy nem azért, mert ki akarta próbálni, hogy tud-e ölni a pillantásával.

– Bora, kis szívem – szól bele a telefonba. Ilyen melegen csak az anyai nagyanyám tud üdvözölni. Berohanok a vécébe, remélem, egyetlen kamera sincs olyan közel, hogy hallja a beszélgetést, de legalábbis azt semmiképp, amit nagyi mond.

– Szia, nagyi. Sajnos tegnap abszolút kudarcot vallottam a konyhában, minden leégett, szerintem ne is kapcsold be ma este a tévét, ha nem akarsz szégyenkezni miattam – kezdem rögtön védekezéssel. – Tegyünk úgy, mintha meg sem történt volna.

– Mit csináltál, mialatt leégett? Azért egy rakott krumpli nem olyan leégős étel – mondja, és esküszöm, belém lát.

– Gyantáztam magam, fürödtem, elvoltam a kádban…

– Nagyon helyes. Akkor legalább jól érezted magad. Ki kell festeni a konyhát? – érdeklődik.

– Nem, azt szerencsére nem kell.

– Akkor minden rendben. Egyébként gratulálok a nyuszikhoz. Szerintem csak békesség kell a nősténynek, hogy táplálja a kicsinyeit. Ez lehet az első alma?

– Nem tudom – sóhajtom. Honnan tudhatnám?

– De nem is emiatt hívlak, hanem mert kiforraltam egy jó kis bosszút. Hallja valaki, amit mondok?

– Nem tudom. Remélem, nem. De inkább ne mondj semmit.

– Akkor marad a virágnyelv.

– Nagyi, szerintem most ne is beszéljünk erről.

– Jól van, meglehet, nem is örülnél, ha beavatnálak. Egyébként is csak hallani akartam a hangodat. Szép voltál a tévében. Legközelebb, ha erre jársz, mindenképpen gyere be hozzánk! Puszillak.

A tegnap esti kommentolvasgatás abból a szempontból mindenképpen hasznos volt, hogy megbizonyosodtam róla, van létjogosultsága az ilyen hülye műsoroknak, mert akkora vehemenciával fordulnak ellenem és állnak ki mellettem vadidegenek, mintha bármit is számítana az életükben, hogy ki vagyok. Fejtegetik, hogy a pornó előszobájában(!) jártam, amikor azt a bizonyos fotót készíttettem magamról, valamint mekkora gáz, hogy azt hiszem, dolgozom, miközben csak körmöket festek, és szégyen, hogy ezzel pénzt lehet keresni (mondanom sem kell, mindkettő az idősebb nők részéről), csak Ariel pénzére hajtok (irigyek, bármely korosztály), ronda vagyok, mennyivel szebb nálam Tina, aki legalább elért valamit azokkal a tornagyőzelmekkel (férfiak, nők, fiatalok, idősebbek), mit lehet várni egy bűvész lányától (ez azért nagyon fájt), illetve olvastam még arról is, hogy Ariel buzi, én leszbikus vagyok, csak kamuból álltunk össze. És még: agyon vagyok plasztikázva, hogy huszonháromnak nézzek ki, mert valójában több vagyok. Ezt továbbfejtegetve: huszonhárom vagyok, de agyonplasztikázva, mert eredetileg szörnyen ronda voltam, most simán ronda vagyok. Túl sok a botox bennem, nem mozog rendesen az arcom. És még: huszonhárom vagyok, de rám férne egy plasztika, mert ráncosodik a szemem alatt, és mellem sincs, hogy volt pofám így fotóztatni magam, hát nincs otthon tükör?

 Aztán az ellentábor: klassz, hogy végre egy átlagos csajt láthatnak, aki nem hülye, nem pornós, vannak érzései, van munkája, és van egy normális családja. Különösképpen még egy nagymenő pasija is van. Továbbá Tina ellenszenves, beképzelt, ronda a cipője (naaaa…), meg van plasztikázva, sokkal többnek néz ki, mint amennyi, illetve azért néz ki huszonkilencnek, mert agyon van plasztikázva, és még a botoxozásban sem ismeri a határt. Ezenkívül: jó látni egy csetlő-botló lányt a legmenőbbek világában, aki megpróbál egyensúlyozni a saját és a híres teniszsztár barátja világa között.

Természetesen arról is megoszlottak a vélemények, hogy elkövethettem-e bűncselekményt, vagyis megverhettem vagy megverethettem-e azt, aki nyilvánosságra hozta a fotót. Egyik tábor szerint tuti megbíztam valakit Ariel pénzéből, a másik szerint pedig látszik rajtam, hisz a nyulakat is szeretem, hogy a légynek sem tudok ártani.

Arielről azonban alig találtam magánéleti dolgot a neten, folyton az eredményeivel foglalkoznak, ugyanazt a szöveget mondja az interjúkban, a privát Somlay Ariel megközelíthetetlennek tűnik.

Valóban nem kellett volna böngésznem a velem kapcsolatos híreket a neten, de a szégyenkezés mellett egy kis magabiztosságot is ad, hogy vannak, akik hisznek nekem, és talán drukkolnak, hogy kibírjam ezt az egészet. Mert persze az ellenem hangolók azt is írták, hogy szerintük hamarosan öngyilkos leszek, mert nem bírom a nyomást, ami ezzel a műsorral és az ismertséggel jár, mások pedig arra tippeltek, hogy be fogok csavarodni, mint oly sok fiatal csaj, aki öt percig híres, aztán elfelejtik. Hát nem, kibírom ezt a pár hetet, aztán elbúcsúzom Arieltől és a műsortól, felveszem a pénzt, és kell a fenének a kamera meg az ismertség. Élni fogom a normális életemet.

Mégis szomorúság fog el. Nem azért, mert véget fog érni a műsor, hanem mert a kapcsolatunknak lesz vége.

És ha így történik, legalább addig is idegesíteni fogom Tinát, mosolyodom el.

De akkor még nem tudom, hogy a munkahelyem helyett a rendőrségen fogok kikötni.

– Kihallgatásra visszük – fogad az orrhangú zsaru az üzlet bejáratánál. Épp kivettem egy hasonló borítékot a postaládából, mint az előző napiak voltak, és begyűrtem a zsebembe. Észreveszem a szürke Skodát, és akkor esik le a tantusz: nem is a tévések járnak napok óta a nyomomban a kocsival, hanem valószínűleg a rendőrök. Elképesztő, hogy ilyesmire költik a befizetett adókat. Mondjuk nem az enyémet, mert a legelső munkahelyemen nem adóztak utánam, aztán kisebb bajom is nagyobb volt annál, mint hogy mindenkinek nyugtát adjak. De most már, mióta saját üzletem van és önálló vállalkozás tulajdonosa vagyok, büszke adózó lettem (mert átalányadóm van). Hát más kérdés, hogy eddig meg sem termeltem az új helyen, amit be kellett fizetnem, de ezért vagyok ebben a műsorban, a rám nehezedő adósságrengeteggel kell leszámolnom.

– És mivel kapcsolatban? – kérdezem sápadtan. A nyomozó egy rendőrautóra mutat, ami az út túloldalán parkol. Baszki, itt még egy kocsi van.
A szürke és a rendőr, ezek mind rám vadásznak.

– A múltkori üggyel kapcsolatos. Jegyzőkönyvet veszünk fel a vallomásáról.

A nyomozó csaj ül a hátsó ülésen, mellé kell beülnöm. Gyönyörűen tart a körömlakkja, ez az első, amit észreveszek. Remélem, ő is látja, milyen jó munka volt. De csak mogorván visszaköszön, és csendben autózunk a kapitányságig.

A bejáratnál le kell adnom az irataimat, hogy lemásolják, aztán átvilágítanak, nincs-e nálam gépfegyver vagy ilyesmi, majd bemegyünk. Csak a liftben jut eszembe, hogy telefonálnom kell. Senki másban nem bízhatom, csak Arielben. De kérdés, hogy gyanúsítottként – hiszen mi más lennék – vannak-e jogaim. Mondjuk egy telefonhívás a jogaim közé tartozik-e.

– Öt percet kérek a hölggyel négyszemközt – mondja határozottan egy magas, farmert és zakót viselő, szemüveges negyvenes. A nyomozó nem örül, de beleegyezik, miután a férfi halkan mond neki néhány szót. Az idegen nem fogadja el a felkínált szobát, odanavigál a folyosón egy ablakhoz, és bemutatkozik.

– Ariel egyik ügyvédje vagyok, és természetesen önt képviselem.

– Honnan tudta meg, hogy…? – csodálkozom. Hiszen fél órával ezelőtt még én sem tudtam, hogy a napomat egy rendőrautóban kezdem, ahelyett, hogy átszaladjak a pékségbe egy forró croissant-ért és egy kávéért, aztán nekiessek az első vendégem manikűrjének.

– Ehhez kevés az időnk. A legfontosabb: ha nem akar, nem mond semmit, majd én beszélek maga helyett. Nem kell válaszolnia a kérdésekre.

– De hiszen semmit sem követtem el! – fakadok ki, aztán eszembe jut, hogy az adóbevallásaimban azért lehetett némi hiba, talán még csalásnak is lehetne nevezni a tavalyit, amikor nem nyűglődtem nyugtaadással meg bejelentett munkaviszonnyal.

– Mondom, nem kötelezhetik, hogy válaszoljon a kérdésekre. Azt javaslom, ha nem biztos a válaszban, inkább hallgasson, mintsem olyasmi csúszna ki a száján, amit később megbánhat.

Leginkább csak káromkodás lehet olyan, amit később megbánnék.

Most a nő és egy mosolygós, kölyökképű nyomozó teszi fel ugyanazokat a kérdéseket. Hol jártunk Ariellel, amikor leléptünk először a motorral, hányra értünk a gyorsétterembe, mikor találkoztam az esetet megelőzően utoljára Horváthtal, miként reagáltam én, illetve Ariel, aztán meg a családom a fotó megjelenésére, ilyesmik. Szépen válaszolgatok, nincs titkolnivalóm.

– És Tibanics Zsolttal mikor találkozott utoljára? – kérdezi a nő. Tibanics a Canek.

– Az érettségi banketten.

– Azóta nem volt osztálytalálkozójuk?

– Huszonhárom vagyok. Még nem volt osztálytalálkozónk, legalábbis tudomásom szerint.

– És miért nem?

– Honnan tudjam? – tárom szét a kezem.

– Esetleg van olyan, akivel tartja a kapcsolatot a gimnáziumból?

– Most komolyan ezért hoztak be kocsival? – fakadok ki. Az ügyvéd szeme villan, de nem szól közbe. – Vannak barátnőim a gimiből. De ez nem azt jelenti, hogy az éjszaka leple alatt felkerekedtünk, hogy Horváthot harcképtelenné tegyük bosszúból.

– Tibaniccsal tartja valamelyik gimnáziumi barátnője a kapcsolatot?

– Nem. Nyilván tudnék róla.

– Tudja, mivel foglalkozik most Tibanics?

– Fogalmam sincs – sóhajtok. Őszintén szólva, nem hittem volna, hogy valaha még ennyit kell foglalkoznom a Canekkel.

– Van közös ismerősük Horváth Zoltánon kívül?

– Can… Tibaniccsal?

– Igen, róla beszélünk – néz rám lesújtóan a nő.

– Hát például az egykori osztálytársaink… a gimnáziumunk összes akkori tanulója… a tanáraink… – sorolom elmélázva.

– Nem arról beszélek. A mostani ismeretségi körében a barátnőin kívül.

– Nincs.

– Akkor arról van-e elképzelése – kezdi barátságosan a kölyökképű –, hogy ki verhette meg tegnap este Tibanicsot, amikor kerékpárral ment haza az utcán?

Canek biciklizik még most is, hát szép is, ha valaki kitartó, fut át az agyamon. Aztán meg ez: őt is megverték, valaki gyanúba akar keverni.

– Nem tudom.

– Találgasson – javasolja a nő. Az ügyvéd rám néz, és megrázza a fejét.

– Nem tudok találgatni. Öt éve nem találkoztam vele, véget ért a kapcsolatunk. Nincs róla semmi hírem. Még az Instagramon sem ismerősöm.

– Megkereshette-e önt mostanában Tibanics?

– Nem keresett meg.

– Esetleg üzenetet hagyhatott, amit ön nem talált meg?

– Nem tudom. Nem kaptam tőle üzenetet.

– Jó. Akkor tudjon róla, hogy a férfi, aki Tibanicsot elkapta és megverte, közölte vele, hogy szálljon le magáról. Aztán a régi fotót követelte. Az eredeti kép negatívját.

– Ó. – Tátva marad a szám. Sejtelmem sincs, ki tehette ezt. Tényleg nincs ötletem.

– Nézze, nagyon maga körül forognak a dolgok – mondja bánatosan a kölyökképű. – Van-e bármilyen gyanúja, ki tehette?

– Fogalmam sincs – felelem elkerekedett szemmel.

– Nem beszélt mostanában régi közös ismerőssel, aki váratlanul felbukkant?

– Nem.

– A műsorral kapcsolatban nem keresték meg a régi közös barátaik?

– Nem.

– Elképzelése sincs, ki tehette, vagy hogy ki akarja gyanúba keverni magát?

– Ügyfelem nem gyanúsított – szól közbe az ügyvéd.

– Akkor másképp fogalmazok – javít a nő. – Elképzelése sincs, ki akarhatja gyanúba keverni magát?

– Nincs.

– Elő tudná keresni a régi fényképeiket, mondjuk? Vagy bármit, ami segíthet.

– Milyen képekre gondol? – kérdezem mogorván. Lehet, hogy ezek is azt hiszik, hogy meztelen fotósorozatot csináltattam tizennyolc évesen Canekkel?

– Bármilyen. Bulizós képek, ilyesmik. Privát képek, amik természetesen nem szeméremsértőek. – Na, helyben vagyunk.

– Mi baja lett Ca… Tibanicsnak? – kérdezem.

– Nyolc napon belül gyógyuló sérülés. De természetesen a rendőrséghez fordult az előzmények ismeretében.

Nem tudom, milyen előzményekre gondolhat pontosan, de sajnos nagyon úgy tűnik, hogy életem már elfelejtett évét elő kell húznom az emlékezetemből, sőt nem ártana analizálnom sem egy kicsit.

– Megnézem majd a szüleimnél, van-e a gimi utolsó évéből bármilyen fotó, amin mindketten rajta vagyunk. De az sem lehetetlen, hogy kidobtam. Talán Ca… Tibanicsnál van kép. Egyébként odaadta a kért fotót a támadójának?

– Nem. Az pedig azt ígérte, visszamegy érte előbb-utóbb, tartsa magánál.

– Égesse el inkább – javaslom, és bánom, hogy nem én magam tettem ezt öt évvel ezelőtt.

Elképesztő az ügy, és egyáltalán nem tudom, mi ez az egész, miért vernek meg lassacskán mindenkit, aki kapcsolatban van a múltammal. Ezt a kérdést később, amikor elengednek, meg is osztom az ügyvéddel.

– Ki fogjuk deríteni, mi történt – nyugtat meg. – És ha megengedi, beviszem a munkahelyére. Ariel külön kérte, hogy a lehető leggyorsabban érjek be magával, de közben álljak meg valahol, ahol reggelit tud venni, mert ma éhgyomorra indult el.

Csak ámulok. Ez az ember ilyen figyelmes, amikor tudja, hogy három hét, és vége? Tulajdonképpen nem is hittem benne sosem, hogy vannak ilyen pasik, bár a nagyanyám időnként regélt róluk.

Az ügyvéd, akit csak Gábornak kell nevezzek (ő mondta, de mivel a vezetéknevét azonnal a bemutatkozás után elfelejtettem, jó is így) megáll velem egy Jókenyérnél. Ez azért jó, mert a kedvenc pékségem, főleg a ropogós szalámis kiflijük miatt.

– Hozzak egy szendvicset vagy egy kávét? – kérdezem a pasit.

– Én is bekapok valamit – mondja, és ki is száll. Most nézem csak meg, olyan, mintha titkosszolgálati kocsija lenne, én legalábbis sötét Audit képzelek el a titkosszolgálatoknak. Besétálunk, innen már pár perc alatt az üzletben leszek, nem kell rám sokat várniuk az átütemezett vendégeimnek.

– Maga Ariel ügyvédje? – teszem fel az értelmes kérdést, amikor beleharapok a szendvicsbe. Roppan a fogam alatt a kifli, olvad a vaj, amit megkoronáz a szalámi és a vékonyra szelt paprika.

– Az egyik. A cégünk képviseli, főleg a nemzetközi szerződéseiben.

– Szóval nem ő az egyetlen ügyfelük.

Elneveti magát.

– Szerencsére nincs annyi jogi ügye, hogy akár egyetlen ügyvédet is eltartson.

– Hmmm. Ez az enyém most büntetőügy lenne? – érdeklődöm visszafogottan. De azért senki se higgye, hogy nem gondolom komolyan.

– Nem gyanúsítják, Bora. Csak kihallgatták. Mindenkit kihallgatnak, Ariel is túl van rajta.

– Komolyan? – csodálkozom.

– Reggel vele kezdtek. Sötétben tapogatóznak. Magának sincs ötlete?

– Ezzel az egésszel semmit se tudok kezdeni – ingatom a fejem. – Évek óta nem találkoztam velük, és bevallom, nem is bánom. Nem volt valami szép a szakítás, igaz, az én részemről nem volt szép, de…

– Nem lehet, hogy esetleg a volt barátja a sértettségét még mindig nem heverte ki, és valahogy gyanúba akarja keverni magát?

– Jézusom. Caneket csak az a kurva bicikli érdekelte. Ismeri az olyanokat, akik folyton biciklivel mennek mindenhová, bicikliútért rinyálnak még az autópályán is, és nincs egy normális szerkójuk, csak combhoz tapadó gatyájuk? – kérdezem, de nem várok igazán választ. – Őt jobban felizgatja egy küllőáremelés, mint az, hogy szakítottam vele. Komolyan mondom.

– Esetleg találkozhatnának.

– Semmiképpen.

A kifli elfogyott. Úristen, de ennék még egyet. Észreveszi a vágyakozó tekintetemet, és felugrik a csíkosra festett asztaltól.

– Hozok még egyet. És egy kávét, ha jól tudom, ugyanannyi tejhab, mint amennyi kávé.

– Aha – bólogatok. Félelmetesnek tartom, hogy Ariel még a kávéivási szokásaimról is referált neki.

Amikor visszatér és leteszi elém a tányért a kiflivel meg a bögrét, kiegészítem a korábbi feleletemet:

– Semmi értelme a múltba visszatérni.

Érzem, hogy meglehetősen spirire sikeredett a mondat, de ezt vagy megérti valaki, vagy nincs értelme tovább ragozni.

– Hát most a jövőről van szó, Bora, de egyelőre elfogadom, hogy így gondolja.

– Egyébként napok óta figyelnek, csak feltűnt volna nekik, ha valakit megbízok azzal, hogy verje meg Caneket – jut eszembe hirtelen a szürke skodás.

– Kik figyelik? – nyílik nagyra a szeme.

– Gondolom, a nyomozók – vonogatom a vállam, és szomorúan bekapom az utolsó falatot a kifliből. – Egy szürke Skodával járnak a nyomomban. Ma reggel is láttam a kocsit az üzlettel szemben.

– A rendszámára is emlékszik?

– Nem figyeltem.

– Legközelebb figyelje meg, és írja le. Utánanézetek.

– Sajnálom, hogy Ariel belekeveredett – bököm ki végül. Aztán rájövök: nem is sajnálom. Még valami, amiben együtt vagyunk benne.

– Ariel sok mindent kibírt már, ez meg sem kottyan neki – hajtja fel a kávéja végét. – Ha ismerné a szüleit, akkor nem csodálkozna. De gondolom, nem mutatta be magukat egymásnak.

– Nem. Miért, mi van a szüleivel?

Hosszan néz rám, majd megrázza a fejét.

– Majd ő elmeséli, ha akarja.

A szürke kocsi nincs ott, amikor az üzlethez érek. Vagy legalábbis nem látom. De nem is foglalkozom többet a dologgal, mert Arielből szeretnék további előtanulmányokat folytatni két kuncsaft között.

Aztán estig pisilni sincs időm, nemhogy a neten keresgélni, mert még bejelentés nélkül is érkeznek vendégek. Most legalább dolgozom megállás nélkül, és még keresek is vele, ez a jó hír a reggeli sokk után. Bár egy forintot sem lenne időm elkölteni, Ariel igazi meglepetésként felhív este nyolckor, hogy hol vagyok, és felajánlja, hogy kilencre eljön értem.

Istenem, olyan, mint egy igazi kapcsolat, és nem valami szélhámosság, szerződésbe foglalva.

De vissza a földre, jobban járok, ha nem ábrándozom.

Hazaérünk. Kajaillat fogad, csodálatos. Óvatosan megtekintjük a nyúlcsaládot, anélkül, hogy elterveznénk a gyereknyulak jövőjét.

– Hoztál vacsorát? – kérdezem az étel illatára utalva.

– Főztem.

– Ne. Tényleg főztél? Azt hittem, nem gondolod komolyan.

– Na jó, nem kell elájulnod, még a steaket gyorsan megsütöm – vigyorodik el, és a konyhapultra mutat, ahol a maga nyers állapotában valóban ott díszeleg két vörös húsdarab. (Ennyit a főzőtudományomról.) – Igazi argentin marhából származik, egyenesen Buenos Airesből. Rendeltem egy Buenos Aires-i kereskedőtől, és máris itt van.

Képtelen vagyok eldönteni, dicsekszik-e, vagy csupán így éli az életét. Hogy tegnap megrendel két szelet húst a világ túlvégéről, ami mára megérkezik. Hogy őszinte legyek, én legfeljebb egy pár cipőt rendelnék külföldről, de azt is kétszer meggondolnám, és nem bántódnék meg, ha csak két hónappal később érkezne meg teherhajóval meg kamionnal. De Arielnek természetes, hogy amit akar, megkapja. Kicsit el is szomorít ez a gondolat, ám egyben bevadít.

– És már csupán néhány perc, aztán ehetünk is. Argentin malbecet fogunk inni hozzá – mutat fel egy üveg bort. – Az egyik legjobb.

Nekem, aki borért legfeljebb egy ezrest fizettem – bár nem is vagyok nagyivó –, és apám szerint egyáltalán nem is ismerem a magyar borvidékeket, mert ha ismerném, nem vettem volna meg neki tavaly karácsonyra azt a szekszárdi palackot, ez semmit sem mond. Nyilván jó bor. Kétség sem fér hozzá, hogy fél perc alatt elvesztem majd tőle az eszem. Halkan pukkan a dugó, és Ariel tovább folytatja a borászati előadást, miközben egy üvegkancsóba tölti át az italt.

– Ez egy testes bor Uco völgyéből, a sötét bogyós gyümölcsök íze intenzív, egy kis vaníliával és egy csipet olívaízzel. Nagyon lágyak a tanninjai, tökéletes akár egy T-bone steakhez is.

Bólogatok, de arra gondolok, hogy ez itt a nagy hülyítés, a mese, amitől bizonyos borok rettenetesen drágák. Mint ez is itt, feltételezem. Lövésem sincs, merre lehet Uco völgye és ki az az Uco, de ez a bor igencsak marketingelt, ha Ariel is így nyomja a dumát. És még szellőzteti is az italt, mielőtt megkóstolnánk.

Közben azért sürgölődik a konyhában.

– A sült cékla, édesburgonya és bébirépa illatát érzed, fűszernövényekkel sütöttem együtt, és összedobtam egy salátát. A sült zöldségekre még rápirítok. Készítettem borsmártást is a húshoz, bár szerintem anélkül az igazi, nem biztos, hogy el kell fedni az ízét.

– A nagyapám szakács – teszek hirtelen vallomást. – De sosem hallottam így beszélni kajáról. Sosem. Persze ő mindig magyaros konyhát vezetett.

Rám csodálkozik.

– Anyukád édesapja?

– Igen.

– És hol dolgozik?

Megmondom. Nem rossz hely, nem ám. Eléggé híres, de véleményem szerint túl drága, és a neve miatt az. Nem mondom, néha ott költjük el valamelyik szülinapi vacsorát, de én sosem voltam olyan kajafüggő, hogy ez különösebben érdekeljen. Nálam a number one a szalámis kifli, úgyhogy libamájjal meg nyelvhallal nem lehet rám hatni. Ráadásul ugye a nagyi is durván jól főz, csak nála nemigen bukkan fel nyelvhal meg efféle különc alapanyag a konyhában. (Csak ha a nagyapám hazament belőle, de az többnyire elkészített állapotban érkezik.)

– Nagyon jó étterem – bólint. – Néha viszek oda vendégeket – teszi hozzá, de már a tűzhely mellett áll. – Lényeges, hogy szárazra töröltem a húst, mielőtt ellapítgattam és beolajoztam – magyarázza, aztán a tekintetemet látva elröhögi magát. – Jó, nem magyarázom tovább. Az a fontos, hogy hét perc alatt megsül mindkét oldala, utána még tíz percig áll, és tálalom. A világ leggyorsabb étele a marhasteak, Bora. A húson múlik minden. Az pedig jó lesz.

Elnézem őt, annyira jól mutat a konyhában.
A bőre – hiába írunk hamarosan decembert – lebarnult a sok nyári-kora őszi szabadtéri edzés és tornarészvétel miatt. Egyszerű, fehér pólója ráfeszül a testére. A karján – alkarján és felkarján egyaránt – minden izom kirajzolódik, széles, izmos a válla, keskeny a dereka és a csípője. Farmerje ráfeszül a combjára. Mezítláb van, zokni nélkül. És még csak azt sem mondhatom, hogy a padló fűti a lábát, mert ebben a lakásban nem a padló fűt, hanem a falak, de hogy hogyan, azt senki se kérdezze, mert nem érdeklődtem meg Arieltől. Annyit tudok, hogy ha kell, fűtenek, ha kell, akkor pedig hűtenek a falak.

Nagyon sajnálatos, de azt kell mondjam, tökéletes ez a pasi, legalábbis ahogy kinéz.

Nem kezdhetek kötődni hozzá. Nem.

Egyáltalán nem érdekel az az argentin marha, meg a bor, csak ő érdekel. A jelene. A jövője. Természetesen rettenetesen érdekel a múltja is, de azzal még várnom kell, hogy kiderítsem, mit rejt.

Nem sokkal később koccintunk, majd leülünk enni. Csodálatos, omlós a hús, csak bors és só van rajta (ezt kétszer hallgattam meg), édes a sült zöldség, van egy kis pikáns borsmártás, csak hogy meglegyen az egyensúly (idézet tőle, de ezt a nagyapámtól is hallottam párszor). A bort nevezhetjük testesnek, de kevésbé kifinomultan fejbebaszósnak is. Mindegy, sok jót ettem már életemben, mert annak ellenére, hogy bármikor eltévednék bármilyen konyhában, a szüleim és a nagyszüleim remekül főznek – még Kazimir nagyapám is, aki viszont csak és kizárólag vadételt hajlandó elkészíteni –, az anyai nagyapám egy jó hírű étterem főszakácsa, de mindennek ellenére ez a legjobb étel, amit valaha feltálaltak nekem. Nyilvánvalóan fokozza a jó érzést, hogy Ariel nekem főzte a vacsorát, és most tényleg nem jut eszembe, hogy ez az egész esetleg a tévénézőknek szól.

– Két napig nem találkozunk – mondja vacsora után. – De majd utánam repülsz.

– Igen. Már egyeztettem a vendégeimmel.

– Nem sok idő jut városnézésre. Jártál már Londonban?

– Hát ha az számít, hogy a hajnali géppel mentem, és az éjszakaival érkeztem vissza… – vonom meg a vállam.

Nem merem bevallani neki, hogy szinte csak az Oxford Streeten jártunk Vivivel. Majdnem dél lett, mire beértünk a városba, és nagyjából hatkor indulhattunk is vissza. Városnézés neten. Shoppingolás élőben. Szégyellem magam, de ez az igazság. Még egy szendvics se fért bele. De lett két pár elképesztően csodálatos cipőm, és jó néhány nyári cuccom fillérekért. Tudom, bunkó vagyok. Egyetlen látnivaló fért még bele, a London Eye, fent is voltunk London felett, meg persze, ha így nézem, láttuk a Towert is, meg a Temzét. Na jó, tényleg jártam Londonban. Pont.

– Annál azért több lesz, tudsz majd nézelődni. Nem biztos, hogy mindig veled tudok menni.

Nem tudom, mit mondjak, úgyhogy nem mondok semmit. Egyáltalán nem számítottam rá, hogy akár egy órát is velem lesz egy fontos tornán. Szép tőle, hogy velem akar lenni. Természetesen azt sem felejthetem el, hogy számára is fontos: legyenek hasznos közös időink. A hasznos alatt most azt értem, amit a tévések értenek a felvételnél „hasznos anyag” alatt. Amit később használni tudnak adásban.

– Szomorú vagy? – kérdezi.

– Miért, szomorúnak kéne lennem?

– Csak azért kérdeztem, mert olyan bánatosan néztél.

– Nem tudom, mit kezdjek itt nélküled – csúszik ki a számon, és körbemutatok a nappaliban. Lassan észre sem veszem a kamerákat, de legalábbis nem zavarnak. Mondták, hogy így lesz: amikor nincs jelen operatőr, csak a beépített, felszerelt kamerák, akkor előbb-utóbb úgy fogjuk érezni, mintha magunk közt lennénk. – Itt vannak a nyulak is… Persze, persze, az én nyulaim – teszem hozzá gyorsan.

– Szült már a Nyúl?

– Nálam még nem. Tudod, azt hittem, kan.

– Mennyi idős volt, amikor megvetted?

– Mennyi? Ööööö… Tizenöt éves.

– Úgy érted, tizenöt hónapos – javít ki, talán kérdő, talán kijelentő a mondata.

– Ja, ja, igen. Úgy értem. Azt hiszem – motyogok. Csak a jóisten tudja, milyen korban kezdenek szaporodni a nyulak, és hogy egyáltalán meddig élnek. Ariel talán jobban értesült ebben a témában is, mint én. – De a lényeg, hogy nem tudom, mit fogok magammal kezdeni.

– Csak két nap, Bora! Hiányozni fogsz – mondja, és leteszi a kezéből a majdnem üres poharat, majd megfogja a kezem, és elindul. Mint akit megbabonáztak, követem. Hiányozni fogok neki. Vagy játszik? A kamerának és a nézőknek?

Mit bánom én, megyek vele. A fürdőszobájába.

Becsukja mögöttünk az ajtót, és azonnal neki is dönt. Finoman, de koppan a fejem az ajtón, elfordítja a fejemet és belecsókol a hajamba ott, ahol beütöttem. Közben már a pólóm alatt tevékenykedik a keze, és beszívom és magamban tartom a levegőt, ameddig csak képes vagyok rá. Meleg a keze, finom, határozott az érintése. Ahogy arra gondolok, bárcsak ujjai közé venné és ismét megcsavarná a mellbimbómat, meg is teszi. Aztán a bugyim felé tart a keze, és pillanatok alatt meztelenné válok, míg rajta továbbra is ott a farmer és a póló.

– Most te vagy soron – suttogja, amikor megpróbálom kigombolni a sliccét. – Nyugi, lazíts!

Az igazság az, hogy egyre jobban élvezem a szexuális életünket. Még azzal együtt, vagy épp annak ellenére is, hogy lopva kell csinálnunk. És tetszik az is, hogy én vagyok az első, vagyis elsőként a kedvemet keresi, nem ezt szoktam meg a korábbiakban, igaz persze, hogy az a három nem túl nagy szám ahhoz, hogy általánosítsak belőle. Mire ezt végiggondolom, már a csiklómat simogatja lassan az ujja. Olyan lassan, hogy meg kell kérnem, csinálja keményebben, gyorsabban, mert már követeli a testem a gyönyört. De ő pillanatnyilag nem azzal foglalkozik, hogy mit kérek, megcsókolja a számat, és iszonyú lassúsággal, lágyan simogat tovább. Egyszer csak eljön a pillanat, amikor valahonnan rettenetesen mélyről berobbanok, érezve, hogy az ujja körül lüktetek.

Félig öntudatlan állapotban állok ott továbbra is, és némán bámulom, ahogy félelmetes gyorsasággal levetkőzik, majd a zuhanyhoz lép, beindítja, és magával húz engem is. Most jövök rá, hogy a pici necczokni a lábamon maradt, de nem érdekel. Beállunk a forró víz alá, a felső zuhanyrózsából ömlik a víz, végigfolyik a hajamon, a vállamon, Ariel pedig kinyúl a tusfürdő adagolójához, végigkeni rajtam a gélt, elkezdjük szappanozni egymást, és bár szeretném megbámulni őt tetőtől talpig, nem hagyja, mert közben ismét megcsókol. Most az ő hátán folyik a víz, forró testéhez húz, lazán végigsimít a hasamon, majd hirtelen, tulajdonképpen váratlanul berakja az ujját a hüvelyembe.

– Támaszkodj a falnak! – kéri. Előrehajolok, már sejtem, mi fog történni, és alig várom. Feszít, mégis csodálatos, ahogy belém csúszik a farka. Két kezével a fenekemet fogja és egyre gyorsabban mozog.

– Három… – kezdi a visszaszámlálást, és már ettől elindul bennem valami. Már megint alighogy kimondja az egyet, rárobbanok a farkára. Nem hiszem, hogy még egyszer bírom. De ő újra visszaszámol, és aztán megint… Egyszerűen hihetetlen, hogy ismét háromszor elélvezek vele, harmadszorra együtt és egyszerre jutunk el az orgazmusig.

Már nem folyik a víz, de még a csempének támaszkodva állok a párás helyiségben, és nézem, ahogy Ariel gyorsan megtörli egy fürdőlepedővel a testét. Odaad nekem is egy nagy törölközőt, és nagy nehezen ráveszem magam, hogy megmozduljak.

Alighogy végzek, és már öltöznék, megkérdezi:

– Mit szólnál, ha egy kicsit leülnél a fotelbe?

Milyen szerencse, hogy a dugástól remegő lábú nőknek van itt egy pihenőfotel. Elhessegetem ezt a képet magamtól, és engedelmesen leülök.

– Tedd szét a lábad! – Ez már nem javaslat, hanem inkább határozott felszólítás, ami újra izgalomba hoz. Kis terpeszben ülök, Ariel elém térdel, érzem a leheletét a combomon, aztán a combhajlatomon, majd kinyitja a száját, a szeméremajkamra helyezi, és szívni kezdi a csiklómat, ugyanazzal a határozottsággal, ahogy felszólított az elhelyezkedésre. Elképesztően csodálatos érzés, mintha előrántaná belőlem az orgazmust, egy kicsit testen kívülinek is tűnik az élmény, miközben elképesztő fizikai gyönyört élek át. Most már biztosan tudom, hogy ebből még egybe belehalnék. Ám Ariel bebizonyítja, hogy nem is olyan könnyű a szexbe belehalni.

Nehéz ezek után úgy kiszivárogni a fürdőszobából, mintha csak egyikünk fogat mosott, a másikunk meg zuhanyozott volna és fordítva. Legalábbis ez a gondolat jár az agyamban, amikor kinyitom az ajtót. De nem befolyásolhatják az életemet teljesen a kamerák.

Persze, és erre csak most döbbenek rá: már napok óta csakis a kamerák befolyásolják az életemet. De inkább talán irányítják. Van egy új, csodálatos életem, egy új, gyengéd pasim, aki szinte egy érintéssel orgazmust vált ki belőlem, de nem szabad elfelejtenem, hogy ez az élet és ez a pasi nem az enyém valójában. Ez csak a látszat, amit karácsonyig fenn kell tartanunk. Nem hihetem el, hogy ez a saját életem, mert akkor becsapom magam.

Nyugodt és pihentető alvás után egyedül ébredek. Kicsit csalódottan pillantok Ariel párnája felé, legalább elbúcsúzhatott volna a tegnap este és az összebújós elalvás után. És rögtön meg is rémít ez a gondolat, nem kezdhetek függeni, érzelmeket táplálni, meg kell őriznem önmagam, azt a csajt, aki akkor voltam, amikor Arielt még nem ismertem. Az a régi Bora voltam, amikor belevágtam ebbe az egészbe, és még az első napokban is. Annyira pontosan tudtam, hogy mit akarok, miért vállaltam. Hát miért, miért. A pénzért. A hitelem kiváltásáért. Nem akartam szexet, ez volt a feltételem, és a tévések beleegyeztek, kamerák előtt nincs szex. Ez megnyugtatott, hiszen fel sem merült bennem, hogy esetleg kamerán kívül lesz szex. És hogy én fogom akarni. Hogy én is fogom akarni.

Pillanatnyilag úgy tűnik, kezdem elveszíteni azt a régi Borát, de még vissza tudok fordulni. Egyszerűen nem hagyhatom, hogy Ariel megbűvöljön, ő nyilván sokkal jobban akarja játszani a szerepét, mint én. És valószínűleg könnyű is neki, hogy házhoz jött a csaj, nem kell megdolgoznia a szexért, itt van a lehetőség házon belül. Hülye lenne nem élni vele, a férfiakat ismerve. Tehát, ahogy már többször is figyelmeztettem magam: csak semmi ábrándozás.

Mire végzek a fürdőszobában és felöltözöm, csöngetnek. Anna viharzik be.

– Ez nem kerül adásba, van egy kis baszdmeg – csap bele dühösen egy kapszulát a kávégépbe. – Thomas gazdája, egy eszement picsa, most azt mondja, elcseréltük a nyulát, mert az övé tutira bak. Bak, bassza meg – néz rám jelentőségteljesen. – És most követeli vissza az eredeti Thomast.

Hangsúlyosan ejti az eredetit. Grimaszba szalad a szám, és én is a kávéfőzőhöz vonulok. Mit érdekelnek engem ezek a nyulászati kérdések? Meg a tulajdonjog? Van elég problémám, természetesen elsősorban az érzelmi sebezhetőségemre gondolok. Csinálok magamnak egy kávét, kevés tejhabbal, és leülök Anna mellé az asztalhoz. Arra gondolok, Ariel örülne-e, hogy Anna átjárónak használja a luxuskéróját. Hát szerintem nem.

– És én mit tehetek? – érdeklődöm.

– Várj, csinálok még egyet – tájékoztat, és elvágtat újra a kávégéphez. A második kávé után sóhajt egyet, és a szemét forgatva közli: – Nem vállalja a kisnyulakat. És a Nyúl nevű nyulat sem. Neki Thomas kell.

Kezdek rosszat sejteni.

– És a mi nyulunk tutira az ő nyula? – kérdezem.

– Ő adta át.

– Miért ad át valaki egy Thomas nevű hímnemű nyulat pink ketrecben? – adódik a kérdés, bár egy részét plagizáltam Arieltől.

– A ketrecet mi vettük. Egyébként vannak olyan emberek, akik mindenből anyagi hasznot remélnek. Nem kizárt, hogy ez a nő kártérítést akar valójában, és nem a nyulat – magyarázza. – Persze amikor átadta, lefotóztuk a nyulat, jegyzőkönyvben rögzítettük az állapotát, egyedi jellegzetességeit, de azért nem állítanám, hogy nem tudsz felmutatni ugyanilyen példányt bakban. DNS-mintát nem vettünk.

– Ó – kerekítem el a szemem. Elképesztő, hogy mi mindenre kell vagy kellene figyelni egy tévéműsor készítésekor. – Akkor most mi lesz? Érint bennünket, vagy személy szerint engem ez a probléma?

– Attól tartok, érinthet.

– Nyilvánvalóan nem felelhetek én azért, hogy lány lett a fiú nyúlból – jegyzem meg. – És ugyanilyen valószínűséggel Ariel sem.

– Persze, nem a ti felelősségetek. Viszont előfordulhat, hogy a nyúlcsalád a nyakatokon marad.

– Van erre utalás a szerződésemben? – teszem fel a kérdést, váratlanul szembesülve azzal, hogy jogilag képzettnek kell lenni ahhoz, hogy egy valóságshow-ban szerepeljen az ember. Próbálom nem emlékeztetni magam arra, hogy még mindig nem olvastam el a szerződést.

– Nincs. Én nem azt mondom, hogy a végén neked kell elvinned a nyulat. De az meglehet, hogy a műsor alatt, ha akarnátok, sem tudtok szabadulni tőle.

– Ja, oké. Vettem szalmát, gyümölcsöt, ilyesmit, bár azt nem tudom, mikor lehet sétáltatni, el lehet-e vinni a kölykeitől, ilyesmik.

– Nemsokára érkezik egy állatorvos. Meg tudod várni? Megnézi a kicsiket, az anyát, és tanácsokat ad.

– Kizárt. Már így is késésben vagyok.

– Esetleg a délelőttöt kihagyhatnád.

– Nem hagyhatom ki! – Nem hiszem el, hogy leszarják az igazi életemet. – Rendben van, aláírtam, hogy egy álrealityben szerepelek, vagy minek hívjátok magatok között. De van egy normális, valós, igazi életem, amibe vissza kell majd térnem, és nem tehetem tönkre néhány hét úgynevezett hírnév kedvéért!

– Majd megvárom én az orvost – hagyja figyelmen kívül a kirohanásomat.

– Ariel tudja, hogy átjáróház a lakása?

– A szerződésében benne van.

Kurvára unom már ezekre a szerződésekre való hivatkozásokat. Nem vagyok benne biztos, hogy Ariel elolvasta a sajátját, de neki legalább vannak ügyvédei.

Persze az ő szerződése nem az én dolgom. Vállat vonok, belebújok a gumicsizmámba, mert amilyen ez a november vége, ma is ronda, nyálkás, esős idő várható, legalábbis a telefonom ezt mutatta reggel. És kinézve az ablakon úgy látom, helytálló az információ.

A buszon zsebkendőt keresek a zsebemben, amikor egy cédula akad a kezembe. A levelet, amit ki sem bontottam, elhagyhattam valahol, de egyáltalán nem bánom. Viszont a cédulát megnézem. Férfikéz írta a betűket.

Nagyon várlak Londonban. Addig is rád gondolok. Vigyázz magadra! Ariel

Egyből jókedvem támad. És emlékeztetem magam: mindjárt repülőre ülök, és újra találkozom vele! Bizsergek belül, ahogy erre gondolok. Holott nem lenne szabad. Én, Gyarmati Bora, sosem függtem egyetlen fiútól vagy férfitól sem, és szándékaim szerint nem is fogok. Márpedig az érzelem, aminek nem adhatom meg magam, egyenlő a függéssel, és az pedig egyenlő azzal, hogy elveszítem magam.

Vivi visz ki a reptérre. Ez a két nap úgy repült el, hogy folyton vártak rám a vendégeim, mert állandóan csúszásban voltam, hogy mindenkinek legyen tipp-topp körme, és senki se akarjon az elkövetkező héten letámadni lemezesedő köröm miatt levált géllakk-problémával, azonnali színcserével, kopott színnel, lenőtt körömmel és még sorolhatnám. De közben folyton Arielre gondoltam. Ez olyan volt, amilyennek a drogozást képzelem, hogy mindig a drogon jár az agyad, ha megkapod, akkor elrepülsz, aztán ha várod, akkor az érzés maga már elrepít. De lehet, hogy ez hülyeség, mert a drogosok függők, és kurvára nem élvezik, amikor várnak a cuccra. Én mindenesetre valahol élvezem, hogy hamarosan találkozunk, valahol félek tőle, de legfőképpen dühös vagyok magamra, mert nem tudok szabadulni Arieltől gondolatban sem. Annyira jó lenne, ha jelentkezne, de ez persze eszébe sem jut.

Viszont az estéim szabadok, és így kétszer is találkozom Vivivel, egyszer a csajok mind ott vannak, és persze engem beszéltetnek. Nagy dolog, hogy az egyikük egy – őket idézve – világsztárral jött össze. Azt mondják, ha én megcsináltam a szerencsémet, akkor nekik is sikerülhet. Nem tudom, mit mondjak erre, hiszen az igazat nem vallhatom be.

Másnap csak Vivivel vagyok, bár az igazat, vagyis azt, hogy ez csak egy szélhámos „szerelem”, nem vallhatom be.

– Bora, felmehetek, hogy megnézzem, milyen valójában Ariel lakása? A tévé mindig mást mutat…

– Majd egyszer. Most be van kamerázva. Hülyén jönne ki, hogy a barátnőmnek mutogatom a pasim lakását.

– Lassan közös lesz az a lakás. Legalábbis úgy látszik a tévéből, hogy nagyon együtt vagytok. Meglepő, mondjuk.

Nincs szívem kiábrándítani. Inkább a nyomozásról mesélek neki, hogy eltereljem a figyelmét.

De most itt vagyunk a reptéren, és úgy látszik, ide is két operatőr kísér, már észre sem veszem a jelenlétüket. Vivi helyeslően bólogat, amikor megtudja, hogy nem fapadosra szól a jegyem, hanem a British Airways gépére. Megnézi a jegyet a telefonomban, és felragyog a szeme:

– Na jól van, megtarthatod ezt a pasit, business classra vett neked jegyet. Mindenképpen pezsgőzz. Pezsgő és narancslé – javasolja, és még hiszek is neki, hiszen légitársaságnál dolgozik, csak tudja, mit illik tenni, ha az ember van olyan szerencsés, hogy nem a turistaosztályra szól a jegye. – És majd jelentkezz, ha van két perced. Csak írj vagy csörögj rám, és visszahívlak.

– Tuti, hogy rengeteg időm lesz egyedül. Ariel figyelmeztetett, hogy ilyenkor a teniszre koncentrál.

– Tudom, meg a picsa edzője is – forgatja a szemét. – Láttam az adásban – magyarázza, csodálkozó pillantásomat elkapva.

– Köszönöm, hogy elvállaltad a nyúlalom gondozását – jut eszembe. – Anyáméknál a kutya síkideg lenne egy hétig, ha oda kellett volna vinni.

– Nem értem ezt a nyúldolgot – kap a témán. – Neked soha az életben nem volt nyulad.

– Ezt a tévések találták ki, gondolhatod – mondom el újra. Talán ez nem szerződésszegés, hogy nyúlügyben felvilágosítottam.

– Nem kellett volna bevállalnod. De mindegy, ha tényleg egyetlen alkalommal kijönnek hozzám nyúlhelyzetet forgatni, az még belefér. Azt várom tőle, hogy felfigyeljenek rám a munkahelyemen, és végre asszisztensből előléptessenek.

Nem nagyon értem, miért léptetnék elő a légitársaságnál azért, mert a tévében két percig a nyulainkkal látják a főnökei, de nem szólok, hiszen hálás vagyok, hogy ez az ügy megnyugtató módon megoldódik legalább erre az időre.

– Tudod, hogy a kisnyulak baromi gyorsan nőnek – emlékeztetem arra, amit az állatorvos mondott Annának.

– Hát remélem, hogy hazaérsz hat héten belül, mire ivarérettek lesznek, mert kinyírom magam, ha egymással fognak párosodni a lakásomban. Testvérek! – háborog a nyulak fura szexuális szokásai miatt. – Csak hogy azután mit csináltok ennyi házinyúllal, arról elképzelésem sincs. Talán a nagyapád főz valami nyúlételt… – viccelődik.

Mivel én sem tudom, mi lesz a nyúlügy vége, de mire ivarérettek lesznek, én már rég távozom Ariel lakásából, így nem izgatom ezen magam. Majd csak eladják őket, hiszen addigra híresek lesznek. Megölelem a barátnőmet, aztán utamra indulok.

Külön átvilágító sorban megyek át, de nem is igaz ez így, hiszen nincs is sor. Emlékszem, amikor fapadossal repültünk, hát akkor majdnem lekéstük a gépet, annyit kellett sorban állni. A végén rohantunk, bár persze aztán egy sátorban kellett télvíz idején fagyoskodnunk még egy órát, mert kiderült, hogy késik a gép. Na mindegy, az is nagy kaland volt, bár nem vállalnám túl gyakran, mert ott az emberek egymás hegyén-hátán igyekeztek az elsők között feljutni a gépre, és valamelyik agresszív hülye lilára rúgta a bokámat, ahogy lélekszakadva rohant a repülőhöz.

De ez más. Eleve bemehetek egy külön váróba, ahol aztán leülök, mint egy igazi business-utas, üzleti újságot lapozgatok és iszom egy pohár pezsgőt. Máris csodálatos ez az utazás.

Úgy három órával később a Temze felett ereszkedve arra gondolok, mennyire vicces volt, amikor a tévés operatőrt nem engedték előre forgatni a business classra, pedig csak egy-két kockát akart rólam készíteni. Nem könnyítettem meg a dolgát, úgy tettem, mint aki alszik. Természetesen az egy szárazföldön és a két már a levegőben elfogyasztott pohár pezsgő a fejembe is szállt. Valójában részegnek érzem magam, mert nem iszom túl gyakran, és akkor sem döntök le rögtön egymás után két pohár italt.

Tudom, hogy Ariel nem vár a reptéren, de a tévések megmondták a szálloda címét, és mehetünk együtt az operatőrökkel, hogy közben kicsit forgathassanak a kézi kamerájukkal.

Arra tippeltem a repülőúton, hogy a Cafe Royal szálloda egy kisebb, nem hivalkodó hotel egy szűk utcában, ehelyett a belváros közepén, a Regents Streeten helyezkedik el, és nem is akar „szerénykedni”, a prospektusa alapján bátran bevállalja a márványt, a medencét meg az ehhez passzoló vendégkört.

A lényeg, hogy a tévések a közelben béreltek nekem egy kis lakást, és van napidíjam is, mert anélkül feljelenthetném őket a nem tudom milyen szakszervezetnél. Ezt Vivi mondta, és erősen meglepődtem, hogy már a tévés reality-szereplőknek is van hazai szakszervezetük. Szerinte nincs ez így lebontva, és nincs is esély arra, hogy történjen valami, ha netán hőbörögni kezdenék, de egy tévéadónál nem szeretik a rossz píárt, szóval csak kérjek nyugodtan napidíjat, és ha nem akarnak adni, akkor hivatkozzak a szakszervezetre. Kicsit kínos ez nekem, hiszen elvileg és gyakorlatilag – bár még mindig nem néztem meg a szerződést, viszont magammal hoztam a kisbőröndben! – jár majd nekem a végén egy csomó pénz, nehogy már a kajámat kelljen fedezniük. De amikor meglátom, mennyibe kerül egy szendvics a Pret A Mangerben, akkor már nem szégyellem magam, amiért elfogadtam a napi huszonöt fontot. Amit egyébként nem kellett kérnem, adták maguktól. Vivi szerint nevetségesen kevés, de ő sportot űz abból, hogy a dolgokból a lehető legjobbat hozza ki.

De mi a teendő? A recepción nem is foglalkoznak velem. Talán rajongónak hisznek, a fene tudja. Ariel mondta, hogy esetenként valamelyik szponzora foglal számára hotelszobát, és most is ilyen lesz, ráadásul több versenyző lakik majd ugyanitt. Rácsörgök, de ki van kapcsolva a telefonja. Talán edzése van, vagy játszik, a fene se tudja, hogy mennek itt a dolgok, lehet, hogy vasárnap sincs pihenőnapjuk. Mindenesetre nem fog ártani, ha felkeresem azt a lakást, amit béreltek nekem erre a néhány napra, és lerakom a csomagomat, nem ülhetek napestig egy szálloda fényűző lobbijában, amikor a világ egyik legizgalmasabb városában töltök pár napot.

Mivel egy kicsit hagynom kell magam kamerázni, és szeretném, ha nem suttyó bolttúrázónak látnának a nézők, a bőrönd lerakása és egy gyors pisilés után be is lövöm az első úti célt, a British Múzeumot. Ahol eltanulmányozgatom két bő órát az ókori egyiptomi emlékeket, hozzátéve, hogy a romokból nemigen tudtam sosem elképzelni az eredetit, így hát most sem ez a fénypont, hanem valamiféle perverz módon a múmiagyűjtemény. Utóbbinál rengeteg japán turistával vívok közelharcot egy kis látványosságért. Később, amikor túltöltődöm az antik kultúrával, meghallom, hogy két magyar lány a szomszédos rajzfilmmúzeumba tart, hát követem őket. Van elég időm nézelődni a múzeumban, ugyan nagyobbra számítok, és egy csomó olyan rajzfilmfigurára, amit én is ismerek, azért jól elvagyok, hiszen társszakma, ha mondhatok ilyet.

Na mindegy, mire elég intelligensnek állítom be magam a múzeumokban való bóklászással és okos, műértő nézéssel, és az operatőr láthatóan unja már az egészet, visszabattyogok Ariel luxusszállodájába, bízva abban, hogy végre megérkezett.

De hiába hívom, megint csak kikapcsoltat jelez a telefonja. Írok neki pár sort, és meghagyom, hogy adják oda neki, ha visszatért. Nem vagyok biztos benne, hogy nem jött még vissza, de akkor is bunkóság a részéről, hogy nem jelentkezik, még a látszat sem izgatja. Nem tudom, mit képzel. Egészen valószínű, hogy van egy csomó csaj, aki mindent elvisel, de én korábban sosem rajongtam érte, sőt azt sem tudtam pontosan, hogy kicsoda, amikor belevágtam ebbe az egészbe. Üzletet láttunk mindketten, kinek-kinek megvolt az oka, hogy eljátssza a szerepét, de azért tisztelnünk kellene a másikat, és önérzet is van a világon.

Úgyhogy elhúzok újra a hotelből, az üzletek kirakatában már karácsony van, és amit eddig láttam a városból, az is a karácsonyt idézte elém. Hogy az idei számomra milyen lesz, azt nem tudom, mert ez a tévézés egy kicsit felborította az életemet, és ha minden igaz, a karácsony az utolsó forgatási nap. Úristen, milyen hülyén hangzik: forgatási nap. De ez az igazság.

Eső szitál, nincs hideg, de barátságtalan az idő és sötétszürke az ég. A Regent’s Streeten minden elképesztően, rohadtul drága. Teszek egy kis kitérőt, mert annyi fiatal rohan egy irányba, hogy a nyomukba szegődöm. És nem hiszek a szememnek: az Abercrombie elé állnak be, ahol már iszonyat hosszú a sor. Na jó, nem fogom azt állítani, hogy sosem adnék tízezer forintot vagy még egy kicsivel többet is egy Abercrombie pólóért, mert akkor hazudnék, de hogy ezt a sort nem állom ki, az holtbiztos. Pedig milyen jó lenne elverni itt az egész hétre szóló napidíjamat. De jobb is így, mert spórolok, és végre elérhető közelségbe került, hogy ne kelljen azért imádkoznom, hogy a kölcsönöket minden hónapban normálisan tudjam törleszteni. Tehát vissza az egész, de továbbsodor a tömeg. Alig hiszek a szememnek, hogy az Oxford Streetre navigáltak, a menő karácsonyi díszítések környékéről a bulizós karácsonyig. Egy kis bulizós hangulat most igencsak rám férne, és ahogy elnézem, össze kell kapnom magam és felpörgetni a tempót, mert az üzletek meglepő módon vasárnap már hatkor zárnak.

Úgy tűnik, egész London shoppingol. Ebben a nyálkás időben, ha itt laknék, ki sem mozdulnék a lakásból. Rengeteg cipőt felpróbálok, csak mert jó érzést ad, de olyan gyönyörűt nem találok, mint amit az a rossz modorú edző visel. Végül veszek két pár jópofa, színes mintás zoknit, meg egy vastag sálat, mindet leárazva, szóval megvolt a vásárlási élmény.

A telefonom még mindig néma. Írok Arielnek egy újabb sms-t, de az sem kerül kézbesítésre. Mivel úgy őrzik a hotelt, mintha egy luxusbörtön lenne, nem is próbálok meg még egyszer bejutni hozzá. Feltételezem, minden meccs véget ért már, a jelenlegi jövendőbelim pedig nem fárasztja magát azzal, hogy megtudakolja, megérkeztem-e rendben, hol vagyok, ettem-e már, hol fogok aludni. Csak a tenisz érdekli. Meg az edzője szava.

Amikor Tinára gondolok, dühszerű érzés tör rám. Amíg caplatok a lakás felé, ezen gondolkozom. Dühös vagyok rá, utálom, és… ó, bassza meg, féltékeny vagyok.

Ezt sürgősen el kell felejtenem.

A Pret A Manger még mindig nyitva van, beesem egy szendvicsre, iszom egy narancslevet, aztán tétovázva ugyan, de leemelek egy kisüveges vörösbort. A francba, ha már egyedül töltöm az estét, és ahogy a dolgok állnak, talán még a hetet is, akkor egyedül ünnepelem meg, hogy eljutottam Londonba. A lakás pici, de egész barátságos, főleg ahhoz képest, hogy magát a házat, ahol található, szerintem évtizedek óta nem újították fel. Viszont olyan hideg van, mintha be sem vezették volna a fűtést. A szomszédom a két operatőr, de csend van odaát, azt sem tudom, jöttek-e utánam a múzeumtúrát követően. A kis nappaliban van a konyha is, étkezőasztal nem fér el, de van egy ablak, ahonnan az utcára és egy park részletére lehet látni, és pont az ablak előtt van a lehajtható étkezőpult, úgyhogy tulajdonképpen panorámás vacsorát költök el. Még wifi is van, így válaszolgatok a vendégeimnek, akik időpont miatt kerestek telefonon, sms-ben. Jól betábláztam a jövő hetemet most már. Dzsekiben és sálban ülök a pultnál, így elviselhető a lakás hőfoka.

A bor felénél járok, amikor Vivi hív.

– Na mesélj, milyen? Ágyban vagytok már? – csap a közepébe.

– Egy lerobbant, de elviselhető kéróban borozom éppen, és nézegetem a két zoknit, amit ma vettem. Egyébként nem tudom eldönteni, hogy csak ebben a lakásban nincs fűtés, vagy úgy globálisan Londonban nem használnak ilyesmit.

– Kivel vagy?

– Egyedül. Hogy vannak a nyulak?

– Azt mondtad, ne zavarjam őket. Én a kicsikből még csak foltokat láttam, folyamatosan táplálkoznak az anyjukból. Szerencsétlen a ketrecben végezte a dolgát. Szerinted ez normális? Kinyitottam neki az ajtót, de… basszus, nem tudom, miért kellett egy nyúlfalkát bevállalnod – hadarja. – De hogyhogy egyedül vagy?

– Mit gondolsz, itt is lehallgatnak?

– Azt mondtad, csak akkor hallanak, ha kamera van a közelben. Az adásban csak téged hallani, amikor beszélsz, és anyukád szavait a múltkor feliratozták, szóval nem hiszem. Miért? Mesélj már, baj van?

Nyilván nem szabad innom, mert kiöntöm a szívemet. Az elejétől a végéig elmondok őszintén mindent. A kamubarátnőséget, a kamukapcsolatot, azt, hogy szerződtem erre az egészre, és hogy csak karácsonyig tart.

Miután befejezem, Vivi hallgat egy ideig, majd felsóhajt, és vidáman közli:

– Hú, basszus, ez így nagyon oké. Már azt hittem, tényleg beleestél… de így… hát ez nagyon vicces! Szuper! Büszke vagyok rád.

– Megőrültél? Mi a vicces ebben?

– Az, hogy el tudtad játszani a szerelmest, pont te, aki képtelen vagy beleszeretni egy fiúba, és mindig megőrzöd a hidegvéred. Bámulatos, hogy milyen racionális döntést hoztál! Így már megértem, hogy leszartad, mit mondanak az emberek a fotódra, és nem érdekeltek azok a kommentek, hogy a pénzéért vagy Ariellel. Hiszen te nem Ariel pénzéért játszod el ezt az egészet, hanem ez a munkád most! Amit jól megfizetnek. Nagyszerű színésznő vagy.

– De én…

– És tudod, még az is szuper, hogy nem kell lefeküdnöd vele, és hogy ez volt a feltételed. Bele tudsz nézni a tükörbe.

– Hát én nem így látom… itt ülök egy lakásban, eltűnt a pasim, aki ugye a papíron a pasim, lemondtam a hétre a vendégeimet, és egy káosz lett az életem.

– Dehogy lett az! Te vagy a legracionálisabb ember, akit ismerek. Legalábbis ez a történet erre utal. Örülj neki, hogy eltűnt, és van egy szuper heted Londonban! Bérelt lakás, kajapénz, shoppingolás, hát van ennél jobb? Ingyen elutaztál business classon, és karácsonyi ajándéknak kapsz egy rakás pénzt. Megoldódik az életed!

– Igen – gondolkodom el. – De Ariel eltűnt, és ez nagyon szarul esik.

– Neki is üzlet, neked is. Erre gondolj! Majd találkoztok, ha a show azt kívánja. De az is lehet, hogy azt kapta utasításba, hagyjon magadra, és nyilván ő is meg akar felelni a szerződésében foglaltaknak. Talán azt játsszátok most el, ami egy csomó kapcsolatban benne van. Hogy a pasi, amikor olyanja van, felszívódik.

– Vivi, engem azért zavar, mert…

– Mert?

– Mert én nem tartottam magam a szavamhoz.

– Nem értelek.

– Lefeküdtem vele.

– Ó.

– És életem legjobb szexe volt.

– Nagyszerű! Ez miért baj? Egyébként, hacsak nem maradtam le valahol, úgy tudom, nem volt olyan sok lepedőtépéses éjszakád, szóval az, hogy életed legjobb szexe volt, még nem érdemel győzelmi kupát. De természetesen örülök neki.

– Nem csak egyszer feküdtem le vele.

– Ühüm. Az első úgysem szokott valami jó lenni, össze kell csiszolódni. De most mi a baj?

– Hát nem érted?

– De nem ám. Dühös vagy magadra, mert úgy érzed, már nem csupán üzlet, hanem a testedet is eladtad? Vagy mi a probléma?

– Nem feküdtem volna le vele, ha nem kívánom.

– Egészségedre. Akkor nem is ment volna olyan jól, közlöm.

– De baszd meg… én szinte mindig rá gondolok.

– Ó.

– Mit ó?

– Vagyis fontos lett számodra?

– Kötődni kezdtem, azt hiszem.

– És nem tudod úgy kezelni a helyzetet, hogy összekötötted a jót a jóval?

– Te nem érted. Pipa vagyok, hogy eltűnt, egyben aggódom is miatta. És fáj is, hogy ezt meg meri tenni velem. Továbbá az edzőjét szívem szerint megitatnám valami méreggel. Még ezt is normálisnak találod?

– Hát… másnál normálisnak tartanám. De nálad ez ismeretlen, és nagyon veszélyes állapot. Nagy bajban vagy, Bora. Szerelmes lettél, és fogalmad sincs róla, ez mit vált ki belőled, hiszen még sosem tapasztaltad.

– Mit tegyek?

– Vigyázz magadra, és bármit is tennél vele, érte vagy ellene, gondold át legalább kétszer, mielőtt megteszed.

– Szóval bajban vagyok?

– Attól tartok, igen.

Hajnalban arra ébredek, hogy már nem vacogok. Hosszú ujjú pólóban feküdtem le este, és egy leggingset is felhúztam a bugyimra, belebújtam az egyik pár új zoknimba, hogy ne fagyjak meg a vékony paplan alatt. Most pedig végre jó meleg van, minden olyan kényelmes, olyan jó így befészkelni magam kiskifliként az ölelésébe…

Várjunk csak. Egyedül aludtam el, egy kis önsajnálattól és a bortól elkábulva, azon gondolkozva, hogy Vivi szerint akkor járok jól, ha csak és kizárólag racionális döntéseket hozok. Tisztán emlékszem rá, hogy egyedül voltam. Most pedig… Mi a franc történt? Talán csak nem beosont a lakás tulaja és lefeküdt mellém? Erre a gondolatra égnek áll a hajam, és szinte helyből felülök az ágyban.

Ariel fekszik mellettem. A hirtelen mozdulatomra felébred, és hunyorogva pislog.

– Hát te? – meredek rá.

– Nem tudsz elbújni előlem – közli álomittas hangon.

– Egyelőre egészen biztosan úgy néz ki, hogy te bujkáltál. Egész nap hívogattalak, kerestelek, üzeneteket írtam. De hogy jutottál be a lakásba?

– Van pótkulcs – fogja meg a karom, és magához húz. – Gondoltad, hogy a tévéstáb nem tud segíteni rajtam? Még jól is jött nekik, hogy az éjszaka közepén téged kereslek.

– Ja, hogy megrendezted. A nézőknek – bólogatok. Na ez az, erről beszélt Vivi, nekem is ilyen hidegen és profitorientáltan kell gondolkoznom: mit igényel a néző, mitől lesz nagyobb a nézettség? Nem olyan nehéz kitalálni, hogy drámát, könnyeket, csókot, szerelmet. Ennyi. Ariel így szimpatikus is lesz, hogy a csaja egész nap az üzleteket járja (áldom az eszem a múzeumokért), míg ő teniszezik, aztán éjjel meg a csaj keresésére indul, még a végén kiderül, hogy kívülről mászott fel a ház ötödik emeletére, csak hogy legyen vagányság is a romantika mellett. Így ő lesz a szimpatikus a nézőknek.

Átsuhan egy szörnyű gondolat az agyamon: lehetséges, hogy Ariel valójában egy hidegfejű, számító pasi, aki mindent azért tesz, mert versenyben van velem? Mert szimpátiaversenyt akar nyerni? Ki tudja, mi áll a szerződésében. És azt sem tudom, az enyémben mi áll, de kezdek megvilágosodni. Ez a show csak és kizárólag azt szolgálja, hogy Arielt jó fényben tüntesse fel, szimpatikus legyen mindenkinek, és látszódjon, hogy bármit megtesz egy jó kapcsolatért. Vagyis: valószínűleg arra játszik – vagy esetleg a tévésekkel arra játszanak –, hogy szakítsak vele karácsonykor. Mert akkor ő lesz az elhagyott, udvarias, jóképű világsztár, minden nő dédelgetni, babusgatni akarja – én pedig a szemét csaj, aki nem becsülte meg magát. De velem már nem fognak foglalkozni, megtettem, amit vártak tőlem. A szimpátiaversenyt Ariel nyerte, és átpozicionálta magát elérhetetlen sztár kategóriából normális sztár kategóriába, aki akár a szomszédunk is lehetne, vagy mit tudom én, mi. Nem vagyok annyira hülye, hogy ne tudjak számolni a következményekkel.

És annyira hülye sem vagyok, hogy ne tudjam: arra kell játszanom, hogy ő szakítson velem.

De mire ezt a döntést meghozom, majd megszakad a szívem.

– Hiányoztál – ölel át. Igen, erre utalt Noel: idővel nem tudjuk, van-e kamera, vagy nincs. Most, itt nincs. Lehet, hogy Ariel csak gyakorol. Gyanakodva nézem a szemét. Őszintének látszik. Somlay Ariel egy színművész.

– Mondom, hogy kerestelek. Mi történt a telefonoddal?

– Tinánál volt, és leejtette. Ki kell cseréltetni az előlapot, mert eltört.

– Aha.

Hát persze, az a sötét, ármánykodó boszorkány. Ledobta Ariel telefonját, hogy ne tudjam elérni.

– Holnap kicserélteti. Most viszont… leléptem a hotelből. Csak a tévések tudják, hogy itt vagyok.

– Aha, holnapra meg már mindenki tudni fogja a tévéből – dörmögöm.

– Nem vették fel, nem forgattak, amikor idejöttem. Megkértem Annát, maradjon ez a mi titkunk. Különben Tina rohamot kap, és talán az ellenfeleim is találnak rajtam gyenge pontot. Tina pedig arra fog hivatkozni, hogy miattad veszítek.

– Tina – ismétlem. És megrázom a fejem. Egy kicsit ellentmond a korábban felépített koncepciónak, hogy nem hagyta magát videózni, de lehet, hogy a Tinával való kapcsolata fontosabb számára, mint a jófiúság a nézők szemében. Sőt. Továbbmegyek. Lehet, tulajdonképpen előfordulhat, hogy Tina tudja, miről szól ez az egész műsor. És ők valójában együtt vannak, egy pár. Ezért fogad el, de egyben utál is engem az edző.

Rengeteg teória, de mind belepasszolhat.

Utálom Tinát, viszont Arielt is, amiért belehúzott ebbe az egészbe. Pontosabban azért utálom, mert kezdek beleszeretni.

Rettenetes érzés.

És mégis nagyon izgalmas.

– Látom, nem könnyen bocsátasz meg – hajol még közelebb. – Tudom, nem izgat nagyon, de ma nyertem. Ez volt az első nap, és nyertem, nem volt könnyű meccs.

– Gratulálok.

– Szerettelek volna látni a meccs végén a lelátón.

– Nem rajtam múlt – vonom meg a vállam.

– De most látlak. És nem vagyok boldog ettől a kurva hideg és barátságtalan lakástól, amibe költöztetni merészeltek. Holnaptól együtt lakunk.

– Tina ki fog borulni.

– Majd becsempészlek.

– Baszd meg, Ariel. – Elfordulok. Nem vagyok a kurvája, és nem kell engem dugdosni az edzője elől! – Nyugodtan megmondhatod neki, hogy szerződést kötöttél, és addig, amíg az hatályos, bizony, tartod magad hozzá, és velem fogsz lakni. Pont. Vagy van valami más okod is…?

– Tina nagyon ki tud borulni.

– Aha. Hát, te javasoltad, hogy le kell szarni mindent. Most én mondom ezt neked. Szard le, hogyha kiborul.

Nem válaszol, hanem visszahelyezi magát abba a pózba, amire felébredtem.

– Egyébként mióta vagy itt? – kérdezem.

– Éjjel egy körül jöttem át.

Megnézem az órát: most fél négy van. Ezek szerint jó hosszan nem is ébredtem fel arra, hogy már nem vagyok egyedül.

– Nem kéne pihenned? A holnapi meccsre gondolok…

– De – feleli, és nyomban megérzem a nyelve hegyét a nyakamon. Ugyanakkor a derekamon a keze, a bőrömön tolja felfelé a pólómat, amit végül én húzok le magamról, csak hogy tovább markolja a mellemet. Aztán már a leggingsem sincs rajtam, gyorsan letolom a zoknit is a lábamról – milyen ciki már! –, ő pedig benyúl a bugyim gumija alá, finoman felemeli, majd hagyja visszapöccenni a bőrömre a gumit, és ettől az egyszerű kis pöcköléstől csupa libabőr leszek.

– Dühös vagy még? – kérdezi.

– Igen – felelem.

– Akkor most úgy fogsz elélvezni, hogy egyáltalán nem érek hozzád.

Tessék? Megőrült ez az ember?

– Na ne viccelj – sóhajtok a fülébe. – Nyúlj bele a…

– Hova?

– A puncimba.

– Lehetetlen – rázza a fejét. – Ma nem lesz érintés… ott. Csak máshol. Dühös vagy rám, hát ez lesz.

– Már nem vagyok annyira dühös.

– Nem baj – simít végig a combom belső részén. – Semmi gond. Nem is muszáj elélvezned. De tudom, hogy el fogsz.

– Akarom a kezed. Legalább a kezed, ha már a farkadat nem adod.

– Nem adom – simogat tovább, de szigorúan marad a combomnál, még a hajlatig sem jut el az ujjaival. Majd megőrülök, úgy felizgat az érintésével, akarom, hogy a farkát megérezzem magamban, vagy legalább csak az ujját. Vagy legalább csak az ujját a csiklómon.

– Akkor a nyelved – ötletelek.

– Nem. Ma nincs érintés.

– Úgy érted, ma, vagyis még húsz órán keresztül?

– Ne okoskodj. Engedd el magad. Ne beszélj annyit.

Szerintem három ujja jár körbe-körbe rajtam, a szeméremdombom a csiklómhoz legközelebb eső terület, amit még megérint. Ahogy a kezemmel véletlenül a csípőmhöz érek, érzem a libabőrt magamon, annyira izgulok. Nem hagyhat így! Hogy értette, hogy nem fog hozzám érni?

Az egyik kezével felfelé mozdul, megragadja a mellbimbómat, a másik keze változatlanul a combomnál köröz, majd hirtelen irányt vált, és cirógató mozdulattal eljut a fenekemig, a farpofák közötti vágatig, azon húzza végig a kezét, és megcsókolja a nyakam. Úgy érzem, belehalok, ha most nem nyúl a csiklómhoz, vagy nem rakja be az ujját a hüvelyembe.

– Tíz… – kezdi. Te jó ég, hogy a fenébe tudnék így elélvezni? Majd szétfeszül ott lenn minden, de egy érintés hiányzik. Érzem, ahogy egyre nedvesebb a hüvelyem, csak az ujja kellene… –, kilenc… – és folytatja. Ahogy öthöz ér, már tudom, hogy nem leszek képes így elélvezni. Ha nem segít, akkor csak felhúz, de nem jön az orgazmus. – Négy…

És mire kettőhöz ér, két kezével megragadja a fenekemet, kicsit széthúzza a combjaimat, és fogalmam sincs, hogy mire hatott ezzel a mozdulattal, de máris érzem, hogy elindulnak az összehúzódások valahol belül, anélkül, hogy bárhol is hozzám érne. Csak az ajkát érzem a nyakamon, és mire kimondja az egyet, elsodor a hullám. Belenyögök a hajába, ahogy egészen elengedem magam.

– Na ugye – mondja, amikor kezdek magamhoz térni.

– Nem tudom, erre mit lehet felelni – közlöm vele.

– Nem volt jó?

– De. Csakhogy ez emberkísérlet.

Felröhög, és még szorosabban ölel magához.

– Aludjunk, Bora.

– Nem. Most te jössz.

– Nem. Most alszunk. Holnap is meccsem van.

– Ma, gondolom, ezt akartad mondani. Hogy ma is meccsed lesz.

– Ühüm – motyogja, és elnehezül a csípőmön a keze. Már alszik is. Jobb lesz, ha én is ezt teszem, különben arra gondolnék, hogy még egyszer akarom azt, amit az előbb csinált velem, és ebből a végén még arra a következtetésre jutnék, hogy szexfüggő lettem.

A másnap délutáni meccsen hivatalosan veszek részt. Ez nem tudom, mit jelent pontosan, de tény, hogy a lelátón ülök, elég távol Tinától, és az öltözékét meg az ellenfél feleségének puccos cuccát látva már kezdem érteni, miért akart rábeszélni Ariel reggel, hogy menjek, és vásároljak az ő pénzéből ruhákat magamnak. Hát még mit nem. Nem szorulok a pénzére. Hoztam magammal elég cuccot, kész. Nem sokat, de itt a fekete kapucnis pulcsim, a kapucnija szélén fehér műszőrrel, van nálam farmer, és bár gumicsizmát nem hoztam, edzőcipőt és egy magas sarkút igen. Utóbbit otthon kétszer is majdnem kiraktam, de a végén benne hagytam a kisbőröndben.

Tehát a meccsen ott ülök farmerban, a fekete pulcsimban, és mivel a csarnokban sem trópusi az időjárás, még a kapucnit is felhúzom a fejemre. Mivel látom, hogy Tina ismét fullos sminkben jelent meg, gyorsan a zsebtükröm és a mini sminkszettem segítségével színt varázsolok az arcomra, egy kis szemhéjfüstösítés, szempilla-spirálozás, matt, korallszínű rúzs, és kész is vagyok. Nem mondom, hogy nincs bennem kisebbségi érzés, amikor Tina feláll, és látom, ahogy a blézere alatt ráfeszül a topja a mellére. Ő is farmerben van, vádli alá felhajtottban, és most – az agyam eldobom! – ezüstben viseli a kedvenc pántos csizmámat. Nem hiszem el, mert szerintem két pár vásárlásakor sem adnak kedvezményt ezek a márkák.

Ariel menedzsere, egy szűkszavú hapsi is itt ül a bokszunkban, akivel csak bemutatkoztunk egymásnak, de már a nevére sem emlékszem. Illetve itt egy másik férfi, magas nagyon, atletikus termetű, jóképű, mákosan őszül a haja, öltönyben van, senkivel sem beszél, és az első játszma után (amit Ariel megnyer) feláll és elmegy, többet vissza sem jön.

Muszáj néhány szót szólnom Arielről. Több mint lenyűgöző a rövidgatyában és a galléros pólójában. Tudom, többször láttam otthon rövidnadrágban, de ebből a távolságból, a lelátóról figyelve más, olyan, mintha egy idegent néznék. Gyönyörködöm benne. Mint egy római szobor, basszus. Kidolgozottak az izmok a lábán, erős a combja, keskeny a csípője és széles a válla, de nem úgy, mint mondjuk egy testépítőnek, hanem teljesen arányosan, sportosan.
A haja csapzott, úgy áll, mint aki alaposan bezselézte. Barna a bőre, elegánsak a mozdulatai, úgy bánik az ütővel, mint egy klasszikus zenész a gitárral, egyszerűen harmóniában van minden mozdulata. Baromi gyors, ami még engem is meglep, hogy egy ilyen magas ember rakétaként mozog. Úgy gyorsul fel helyből, mint az imádott motorja. Néha káromkodik, érdekes módon „Shit!”-ek hagyják el a száját, semmi ronda magyar duma. Lehet, hogy amikor teniszezik, angolul gondolkozik?

A tenisz szabályait, mondanom sem kell, csak nagyjából tudom megfejteni, mert teljesen érthetetlen ez a semmi-tizenöt-harminc-negyven-előny itt-előny ott szisztéma. Viszont azt már felfogtam, hogy mikor van nyert játszma, és azt is, hogy Ariel vezet. Érzem, meg fogja nyerni a meccset, pedig Vasiliev – vagy hogy hívják – a legtöbb meccsükből győztesen került ki. Azt jól lekövetem, amikor Ariel szépet üt, meg visszaüthetetlent szervál, ilyenkor azért a levegőbe csapok. Látom, hogy néha a nagy monitoron meg is jelenik az arcom, Arielt ezek szerint ezért nem izgatják a kamerák, megszokta a meccseken. Beszippant a mérkőzés hangulata, a végén már izgulok, pedig Ariel 2-1-re nyer.

Kezet fog a hálónál az ellenfelével, majd a bíróval, aztán odajön a mi részünkhöz a lelátó elé. Tina a tűsarkakon imbolyogva odaveti magát a korláthoz, megölelgeti, engem meg a féltékenység sárga idege kezd szétbaszni. Éppen azt fontolgatom, hogy felállok és távozom, amikor Ariel rám néz, és int felém, jöjjek. Hűha. Felugrom, és lerobogok a lépcsőn. Nagy szerencse, hogy edzőcipőt viselek, így szinte nyomban leérek. Ariel csupa izzadtság, a pólójából csavarni lehet a vizet, boldog, győzelemittas mosoly van az arcán, magához ölel, és ad egy rövid, ám annál keményebb csókot.

Jézusmária, itt helyben elélvezek. Vállal ország-világ előtt.

De természetesen azonnal eszembe jut, hogy mindezt csak a műsorért teszi.

Este, amikor Arielre várok a hotelszobában, hogy elugorjunk egy gyors vacsorára, és még jégkockák közt ül a kádban (nem viccelek, állítólag így regenerálja a tornák alatt az izmait), megjelenik Tina. Kurvára nem értem, hogy lehet kulcsa Arielhez, és be kell valljam, eléggé megszeppenek, amikor ismét fúriaként érkezik. Most ráadásul nincs kamera, ami rögzíthetné, amit mondani akar, de tuti, hogy már megint engem fog baszogatni. Abban is biztos vagyok, nem véletlenül időzített akkorra, amikor Ariel fürdik. Valószínűleg haza fog küldeni. De felnőtt nő vagyok, majd eldöntöm, mitévő legyek. Felszívom magam. Az előző éjszaka jogán, például.

– Vehetnél magadnak néhány göncöt – mondja köszönés  helyett. – Ha már a világ minden adóján szerepelni akarsz, mert nem elég neked a magyar, akkor nézzél ki normálisan! Kérj Arieltől hitelkártyát, ha nincs rá kereted.

Áll még néhány gyötrelmes másodpercig az ajtóban, esküszöm, bujkál valami diadalittas mosoly a vörösre rúzsozott szája körül, a haja lazán terül a vállára, mint aki az imént mosta meg. Tökéletes alakjára simul a bézs kötött ruha, és arra gondolok, hogy semmiben sem néznék ki olyan dögösen, mint ő. Igazi alázós pillanat. De visszanyelem a könnyeimet.

Másnap, amikor felébredek Ariel mellett, kiderül, hogy világhírű lettem. Méghozzá tőle tudom meg. Ő pedig a menedzserétől, a menedzsere meg a sajtósától. Na, még ilyenje is van, csak éppen a külföldi sajtóját figyeli, nem a magyart, ezért nem hallottam róla idáig. Még ágyban vagyunk, amikor hívják a megjavított telefonján (a drága edzőjének erre is volt ideje természetesen), és amikor leteszi, hozzám fordul:

– Akkor most megnézzük a híreket, amiket összegyűjtöttek nekem.

Klikkelget a telefonján, és rögtön betölti a kijelzőt a fotóm. Közeli kép, a lelátón készült. Tágra nyílt, ártatlan szemmel nézek a pálya felé, tökéletes és finom a sminkem, holott két perc alatt készült, fekete pulcsim kapucnija a fejemen, dús, sötétbarna hajamat keretezi a kapucni fehér műszőrméje. Ariel a kép bal oldalán kicsiben, a győztes meccs után, csapzott, boldog arccal. Lejjebb görgetve ott a csókunk.

– A világranglista nyolcadik helyezettje szerelmes! Ki a titokzatos szépség? – olvassa hangosan. Kedves tőle, de ennyit én is tudok angolul. Középfokú nyelvvizsgát tettem a gimiben, harmadikban. Persze azóta nagyjából mindent elfelejtettem, már ami a nyelvtani szabályokra vonatkozik, de már sosem fognak eladni ezen a nyelven.

Elolvasunk néhány cikket. Két külföldi női magazin azt emeli ki, hogy végre egy barátnő a tenisz világából, aki nem Chanel napszemüvegben és Gucci cuccban ül a lelátón, azonban még egy Zara pulcsiban is gyönyörű. Hozzá kell tennem, nincs is márkája a pulcsimnak, lehet, hogy a Zara árult hasonlót, de én kétezerért vettem az enyémet a Nyugati aluljáró egyik sötét boltjában. Na, ennyit a márkákról.

Röhögni kezdek, mert reménykedem benne, hogy Tina is olvassa ezeket a híreket, és szépen megüti a guta.

– Ettől még a bankettre vásárolsz valami nőieset. Vagy van nálad ruha? – kíváncsiskodik Ariel.

– Csak farmer – vonom meg a vállam. – De van belőle fekete is. Egyébként eddig elvoltam divattanácsadó nélkül.

– De most már nem leszel – vigyorog, de látom rajta, hogy komolyan gondolja. Csakhogy én is komolyan gondolom, hogy nem fogadok el pénzt, ruhát, olyasmit, amivel nőket meg szoktak venni.

Vasárnapig minden tökéletes. Ariel, ha egy vereséggel is, de bejut a döntőbe. Sajnos azonban a vasárnapi döntőn kikap. Nehéz mérkőzés, és talán pechje is van, nem értek hozzá. A Primarkban tíz fontért vásárolt mályvaszínű pulcsimban és egy unikornisos, pomponos szürke sapkában – amit szintén ott vettem, mindössze négy fontért – drukkolom végig a meccset, és néha felkiáltok, amikor Ariel szép pontot szerez. De sajnos hiába minden, a végén nem az övé a kupa. Ugyan előző este azt mondta, ez a torna számára már rosszul nem alakulhat, két helyet ugrik előre a világranglistán, ha veszít, és hármat, ha nyer (fogalmam sincs, milyen számítások alapján készül a tenisz-világranglista). Ráadásul az önbizalmát is megerősítette ez a harcos, győzelmekkel teli hét.

Azért mégis csalódottságot látok az arcán, amikor az ellenfele beüti a meccslabdát. A végén odajön a lelátó elé, leszaladunk hozzá, Tina dühös mozdulattal öleli meg, látszik rajta, hogy ki van borulva. Most az ősz pasi végig maradt, aki egyébként az első szett után el szokott menni, állva tapsol, de nem jön le velünk a pályához, hanem mire újra felnézek, szokásos stílusában felszívódik. Talán ő a sajtósa? A menedzsere is velünk ünnepel. Ariel engem hagy a végére, átugrik a korláton, és megölel. Csuromvíz a teste, de nem zavar. Büszke vagyok rá, nagy lépés ez a karrierjében, remélem, most egy ideig azért nem gondolkodik a visszavonuláson. Megcsókol, és egy köszönömöt súg a fülembe.

A díjátadón beszédet is mondanak a versenyzők, Ariel megköszöni a világon minden cégnek (na jó, csak azoknak, amelyek szponzorálják), és a csapatának, edzőjének… hm. A végén pedig nekem.

– És köszönöm Borának, a barátnőmnek, hogy ezen a héten is kitartott mellettem. Jó, hogy vagy, Bora, szeretlek – fordul felénk.

Most tényleg? Jézusom, de durva ez az egész. Ilyen szót nem ejtünk ki nyilvánosan a szánkon, csak ha komolyan gondoljuk. De ahogy tapasztaltam is, Ariel nagy színész. Mégis, már megint benedvesedem, ahogy kimondja az I love you-t.

Suttogom én is: I love you.

Bassza meg, valóban nagy bajban vagyok.

A közönség tapsol, nagyon hosszan, sokan felém fordulnak, a kivetítő engem mutat, ahogy meghatottan, könnyes szemmel állok a lelátón.

Bassza meg, de tényleg.

Mint egy romantikus film szereplője, úgy viselkedem.

Gálavacsora, vagy hogy nevezik. Egy menő hotelben, a torna főszponzoraival, a versenyzőkkel és barátnőikkel, feleségeikkel, menedzserekkel, edzőkkel.

Csak csendben eszem, és baromira reménykedem benne, hogy jó sorrendben veszem kézbe az evőeszközöket. Pezsgőzni egyáltalán nem merek, nehogy elszúrjak valamit. A fele dumát nem értem, de szerintem az idegességtől. Nem tudom, jó ötlet volt-e a fekete farmeremben, a fekete, immár „ikonikus” kapucnis pulcsimban, és egy most vásárolt, tizenkét fontos, a pántján fekete szőrmepomponos, magas sarkú szandálban (igen, igen, ezt itt láttam a héten, hogy a csajok egy része szandált visel az utcán, mintha nyár lenne) jönnöm egy ilyen elegáns helyre. Ariel sötét farmerben és sötét zakóban van, a zakó alatt inget visel, de az egész olyan természetesen és jól áll rajta, pont úgy néz ki, mintha divatlapból lépett volna elő.

Tina dögös és magabiztos. Fekete, bokáig érő, szűk, elöl zárt, hátul kivágott ruha feszül a testén. Rajtam mindvégig átnéz, Arielen kívül nem is igen szólok senkihez. Szerencse, hogy ide idegeneket nem engednek be, az operatőreink talán már haza is utaztak.

Az est végén, amikor Ariel egy spanyol teniszezővel beszélget, Tina odalép hozzám.

– Sosem fogom megbocsátani neked, hogy miattad nem nyerte meg ezt a tornát.

– Miattam?

– Ha nem keféltek minden éjjel, és ezt le sem tagadhatod, mert zengett tőletek a szálloda, akkor Ariel kipihent lett volna, és esélyesként lép ma pályára. Így viszont… rajtad múlt, és nagyon remélem, tanult belőle. Továbbá azt is remélem, hogy ő sem fogja megbocsátani neked, hogy lecsúszott a bajnoki címről.

– Én… – hebegek, fogalmam sincs, mit mondhatnék. Talán azt, hogy mennyire örültem, amikor meghallottam, hogy Ariel ilyen hangosan is el tud élvezni? Imádtam minden másodpercét. De tartok tőle, Tina most nem értékelné Ariel fejlődését, aki a csöndes élvezéstől immár az oroszlánüvöltésig jutott. És hát ki tudja, valószínűleg már Tinának is megmutatta, hogyan élvez el.

Utálom ezt a gondolatot.

– Nem tesz jót neki ez a kapcsolat. Úgyhogy ne éld bele magad túlzottan – javasolja, majd eltipeg a tizenkét centis sarkakon, én pedig megsemmisülten bámulok bele a vizespoharamba.

Már csak néhány hét, és vége. Ebbe kapaszkodom.

Hétfőn az üzletembe lépve az ájulás környékez. Ugyanis egy hajó fedélzetére érkezem. A falakon a tenger, a körmössarkom egy kapitányi híd, amelyről rálátok a távoli partra. Az asztalom hajópadlón áll, a pedikűrössarok, ami egy paravánnal volt leválasztva, most luxuskabinra hajaz, kerek hajóablakkal, amit a falra festettek, de a keretét oda is szegelték. A vászonredőny és a törölközők kék-fehér csíkosak, tengerészcsomóra hurkolt kötél díszeleg a lámpa alatt, a mennyezeten. Panni fodrászszéke mentőövekből készült, a tükréből pedig homokos, pálmafás fövenyre lehet rálátni, természetesen a szemközti fal dizájnjáról beszélek. A járólap durva hajópadlót imitáló burkolat, minden sarokban gyönyörű yucca zöldell. Döbbenten állok ott, Bamboo-Bambu pedig az utolsó simításokat végzi a bolton. Panna most lép ki a mosdóból, ahol át szokott öltözni, és alig észrevehetően megvonja a vállát.

– Ez mi? – találom meg végre a szavakat.

– Nem akartam, hogy egy legyél a sok közül, Bora. Te vagy a szépségiparban az a referenciamunkám, amely új utat mutat a szalonoknak, nekem pedig ebből a szektorból is érkezni fognak a felkérések – magyarázza a lakberendező. – Ne mondd, hogy nem lett jó! Ráadásul a tévé mutatni fogja, így természetesen egy forintot sem fogadok el tőled.

Legalább ez jó hír a rossz hír mellett, gondolom, és tovább hüledezem. Kifejezetten furcsa lett a hely, mármint ha ez a megfelelő jelző arra, hogy egy trópusi szigeten megfeneklett hajón szépségszalont nyit valaki. Mindezek ellenére speciális a hangulata. Nem tudom eldönteni, egészen gáz és vállalhatatlan-e, vagy akár menőnek is lehet nevezni. Mindenesetre Pannival csak tanácstalanul bámuljuk az óceánt, akarom mondani, a falakat, míg megérkeznek az első vendégek.

Az, hogy a telefonom kikapcsolt állapotban töltötte az elmúlt hetet, és tulajdonképpen én is hasonlóan tettem, azt eredményezte, hogy semmit sem tudok arról, mi ment rólunk – rólam – adásba a bulvárhíradókban, mit írtak a bulvár véleményvezérei és természetesen az irigyek. Amikor bekapcsolom, a pittyegéseknek percekig nem szakad vége, érkeznek a levelek, üzenetek, ismerősöktől, ismeretlenektől. Fotók a nyulakról, az egyik kisnyúl érzékeny az anyatejre, külön kellett választani, Vivi egyre aggódóbb sms-eket írt, hogy nem tudja sokáig a spéci tápszerrel ellátni őket, találjak ki valamit. Meghívás érkezik egy rajongói csoportból, a Facebook Imádunk, Bora nevű csoportjából, egy csomó lány kapucniban, pomponos sísapkában szelfizik rajta, és az adásból kifotózott képeimet kommentelik, meglepő módon kedves stílusban. Ráadásul a nagyanyámtól érkezik egy videó, amin a másik, az apai nagyanyám egyik karácsonykor becsípve, hamisan énekel és artikulálatlanul motyog. A nagyi azt szeretné, ha elintézném, hogy a videó kikerüljön az internetre, méltó bosszúnak találja. Jézusom.

Panni odaad egy rakás bontatlan levelet, ami a postaládában gyűlt össze, amíg Londonban voltam.
A számlákon kívül mindegyiken kézírással díszeleg a nevem, ezek szerint a házi őrültem is él és virul. Csak a számlákat nyitom ki, most sem időm, sem idegem ahhoz, hogy egy elmebajos rajongó szerelmes sorait olvassam.

Régi és új vendégeim rohama és a délután szállingózni kezdő hó emlékeztet rá, hogy hamarosan itt a karácsony.

Villámgyorsan telnek a napok, a hetek karácsony előtt, és szinte még aludni sincs időm, az első vendégem reggel hétre, az utolsó este nyolcra érkezik, néha még a nyomomba szegődő szürke Skodát sem látom, olyan korán érkezem. Általában Ariel jön értem, a tévések őrjöngenek, hogy nincs semmi nagy dobásunk mostanában, a nézettség állítólag mégsem csökken. Talán azért nem, mert Arielt Vivi egy ékszerboltban látta a legutóbbi adásban, és nagyon titokzatos volt, még ő is azt hiszi, hogy eljegyzési gyűrű lesz az ajándékom. Természetesen ha így lesz, az is a műsor része, tehát nincs miért izgulnom. (És természetesen eszelősen izgulok.)

Arielt továbbra sem tudom megfejteni. Többet van otthon, mint a versenyidőszakban, később kel, kevesebbet edz, figyelmes, udvarias, és nem lohad a lelkesedése a testem iránt. Az enyém sem az övé iránt, de most a sok munka eltereli a figyelmemet arról, hogy folyamatosan a lelkét analizáljam magamban, meg hogy azon gondolkozzam, mi lesz velem, ha vége lesz, és megszakad a szívem.

A túlélésre játszom.

Azt sem tudom, a nyúlcsaláddal mit fogok tenni. Visszakaptuk őket Vivitől, és a következő a helyzet: az anyanyúl depressziós lett és órákig búsong magában, egyedül az dobja fel, amikor késő este levisszük sétálni (a volt gazdájának nem kell, állítólag már pereskedik az ő Thomasáért), az egyik kiskölyök ételallergiás, egy másik vélhetően szexmániás, mert folyamatosan gyakorolja a közösülő mozgást valamelyik testvérén, az egyikük pedig csak és kizárólag mangót hajlandó fogyasztani, az egyre csökkenő szopások mellett. A többiek mostanáig nem mutattak túl sokat az egyéniségükből.

A nyomozók eljátsszák, hogy eltűntek, legalábbis nagy a hallgatás a két verésről, de azért a szürke kocsi fel-felbukkan a nyomomban, néha látom is, ahogy az utca túloldalán parkol. Még sosem tudtam kifigyelni, ki ül benne, bár nem is tettem ezért erőfeszítéseket.

Ariel készül rá, hogy apám bűvészkedni fog karácsonykor, muszáj lenne kikönyörögnöm, hogy legalább egy bűvésztrükköt tanuljon be. Végül is kézügyessége van, csak le tud tölteni valami segédanyagot az internetről.

A Facebook-csoport, amit miattam hoztak létre, már több ezer rajongót számol – persze én nem nevezhetem őket rajongóknak, mert az azt jelentené, hogy már nem a földön járok –, és egy divatmagazin írt rólam (igen, RÓLAM) egy kétoldalas cikket, és én lettem a karácsonyi divatanyaguk arca. Az volt a koncepció, hogy nem drága ruhákból hozzák ki azt, mintha dizájnerruhák lennének – nem valami nagy ötlet, csak mondom, mert diákkorom óta ezt meg az átváltoztatjuk rovatot látom a női lapokban. De azért büszkén vállaltam egy vasárnap a fotózást, és a göncök közül egy fekete, ezüsttel átszőtt, kapucnis ruhát és egy rózsaszín bakancsot meg is vettem.

Ahogy közeleg az ünnep, úgy borít el a munka, és egyre jobban szeretnék elfeledkezni a kétségbeesésről is, ami hatalmába kerít. Félek. Félek attól, hogyan telik majd egy ilyen kameráknak eljátszott szélhámos karácsony Ariellel. Félek attól is, hogy mi lesz velünk, ha leszerelik a kamerákat a lakásban és levonul a stáb, hiszen akkor nekem is le kell vonulnom. És nem is az a probléma, hogy nincs hová, mert az óceánjárómon, vagyis az üzletemben most már gond nélkül ellakom akár hónapokig is, hanem az, hogy mi lesz a szívemmel. A testem nélkülözni fogja Arielt, most kell belehúzni a szexbe, de mi lesz a szívemmel?

Igyekszem visszahúzódni tőle lelkileg, nem akarom, hogy mélyek legyenek a sebek, amikor itt a vége. Vivit talán meg tudom téveszteni, hogy azért nem az igazi ez a kapcsolat, még ha Ariel közel is áll hozzám, de saját magamat nem. Ha ránézek erre a pasira, akkor libabőrös leszek és benedvesedem, de ezek fizikai dolgok, le lehet szokni róluk. Az azonban rémisztő érzés, hogy kötődni kezdtem hozzá, kedvelem a humorát, a határozottságát, és határozottan kedvelem őt magát is. Nem mondtuk ki azóta a szeretleket, mióta I love you-val vallott Londonban szerelmet, de nincs olyan nap, hogy ne jusson többször eszembe, amit akkor mondott a nagyközönség előtt.

És amikor arra gondolok, hogy mit adjak ajándékba Arielnek, az a szörnyű, hogy semmi sem jut eszembe. Nem azért, mert mindene megvan, hanem mert bár látszólag sokat megmutat magából, a lényeget – úgy érzem – elzárja előlem. A testét nem teljesen, de például sosem mondta még, hogy neki mi a jó, mit tegyek vele. Titokzatos, és nem jutok egyről a kettőre abban a kérdésben, hogy milyen a jelleme. Felém csak egy kiegyensúlyozott, boldog embert mutat, de ilyen egyszerűen nincs. Ha nem szerződés szabályozta volna, hogy összejöjjünk, ha nem előre kitervelt lett volna a találkozásunk, akkor talán ez fel sem merül bennem, hanem örülök annak, ami van, és elkönyvelem, hogy Ariel egy igazi úriember, aki csak a pályán veszíti el a józanságát, és akinek nincsenek a lelkében mélységek és magasságok, viszont talán éppen ezért lehet bízni benne és szeretni. De én így nem tudok bízni, és fogadást mernék kötni rá, hogy nem is ilyen mélységek és magasságok nélküli ember. Már rájöttem: nem fogja nekem megmutatni, hogy milyen is valójában.

– Mmmm – csak ezt a hangot tudom kiadni félálomban. Még aludnék egy napig, hogy kikúráljam a krónikus alváshiányomat. Ariel azonban nem hagyja, szerintem még erősen hajnalodik, odakintről nem szűrődik be világosság. Végigdolgoztam még a huszonharmadikát is, este tíz óra húszkor ment el az utolsó vendégem. Sóhajtok, és a hasamra fordulok. Még nem tudom, mi fog győzni bennem, az álmosság-e vagy a vágy. Annyira kimerültnek érzem magam, hogy az alvásra voksolnék. Ariel azonban másképp dönt. Átrakja a lábát a lábamon, a fejét a nyakamba fúrja, belelehel a fülembe, és elkezdi simogatni a fenekemet. A semmiből jön a borzongás és a libabőr, a bőr szinte szikrázik a fenekemen, a derekamon, ahogy simogat. A farpofám alatti hajlatnál játszadoznak az ujjai, felsóhajtok – a beszerelt kamera még ilyen helyzetben is önfegyelemre kényszerít –, ahogy a keze a nedves hüvelybemenetemhez csúszik, és ott simogat, dörzsöl az ujjaival. Alig várom most már, hogy megérezzem magamban, oldalra fordulok, remélve, hogy az ujjai ott maradnak a hüvelyem környékén. Erősen magához szorít, egymáshoz tapadunk, és akkor megérzem a hosszú, kemény farkát a fenekemnél.

Nem tétovázik, váratlanul csúszik be a hüvelyembe, egészen mélyre, és nem várok semmiféle visszaszámolásra, mert nem vagyok képes várni. Szinte nyomban ráélvezek Ariel farkára, érzem, ahogy nedvesség áramlik a testem mélyéről, üvölteni tudnék, de a párnába harapok. Szerintem már cafatokra haraptam ezt a párnát az elmúlt hetekben. Ariel nem elégszik meg ennyivel, megmozdul bennem, gyorsan, szinte erőszakosan, és arra eszmélek, hogy néhány másodperc sem telik el, és máris újra elélvezek. Zihál a fülembe, a lélegzetvételéről hallom, hogy ő is nagyon közel van a gyönyörhöz.

– Gyere – súgja, aztán atomrobbanás, párnaharapással. Ő a nyakamat csókolja, szívja és fújja, miközben belém spricceli a nedveit.

Lassan kiszáll belőlem, de még mindig ugyanolyan szorosan ölel.

Úristen, de jó lesz így, ezek után aludni még egy-két órát.

Ariel újra a hüvelybemenetemnél motoszkál a kezével, elájulok, ha még egyszer elélveztet. Érzem, ahogy valami nagyon keményet csúsztat be. Mielőtt megszólalnék, megelőz:

– Boldog karácsonyt – súgja. – Ezt most magadban hagyod estig. Akkor majd kiveszem.

Basszus, belém rakott valamit. A rohadt életbe, milyen izgalmas. Egy pillanat, és már nem érzem, de ahogy megmozdulok, apró kis mozdulatot teszek, máris izgalomba jövök, mert az a valami érzékelteti a jelenlétét a hüvelyemben. Ám elélvezni nem tudok. Újra mozdulatlanná válok, így megint jön a nyugalmi állapot. Mi a fene ez?

– Mit csinálsz? – kérdezem suttogva.

– Majd este megtudod. De addig nem veheted ki. Nem fog magától kiesni semmilyen helyzetben, ne aggódj. Elég erősek a hüvelyi izmaid. Aludjunk.

Nem tudok mit válaszolni. Akkor hát aludjunk. Ahogy elnézem, úgy fogok készülni a szentestére, hogy egy idegen tárgyat cipelek a hüvelyemben. Elmosolyodom a gondolatra, aztán már alszom is.

Ébredés után megsétáltatjuk a depis nyulat, a kicsik alatt kitakarítok, mert Ariel már hőbörög, hogy nyúlszag van, meg nem vagyunk nyúl-anyaotthon, de feltételezem, hogy talán a kamerák miatt reagálja túl a helyzetet, majd elautókázik velem az üzletbe. Ugyanis két régi vendégem, illetve Vivi és Bambu, a lakberendező kikönyörögte, hogy gyorsan csináljam még meg huszonnegyedikén a körmüket, és mivel utóbbi kettőnek nem mondhattam nemet, a régi vendégeimet is elvállaltam. Kizárólag manikűr és kézköröm-géllakk, ennyit vállaltam, mert még a nagyihoz is el kell szaladnom a karácsonyi vacsora egy részének beszerzése miatt, és jó lenne karácsonyfadíszeket venni. Ariel ugyanis lebeszélhető volt a kivágott fenyőfáról, főleg, mert a tetőteraszán áll egy szép nagy fenyő egy dézsában, de azt is elújságolta, hogy nincs karácsonyfadísze. Nem sikerült tisztáznom, hogy sosem volt, vagy csak eltűnt a tároló mélyén, végül is lényegtelen.

Szeretnék rendet is rakni, mert már rég nem az a precíz legénylakás Ariel otthona, mint ami volt, amikor beköltöztem. Egy rúzs a konyhapulton, egy csomag sminklemosó kendő a bejáratnál a csillogó komódon, két mosatlan pohár az asztalon, az előző esti ruháim a hálószoba szőnyegén, hirtelen ennyi jut eszembe, de tuti, hogy van más is. Ami engem nem is érdekelne, meg otthonossá is teszi a lakást, de van egy sejtésem, hogy Arielt igenis zavarja, csak nem szól, mert… na hagyjuk, hogy miért. Arra gondolok, azért nem reklamál, mert holnap, amikor kiköltözöm, kitakaríttat, rendet rakat, viszlát.

– Mit fogsz ma csinálni? – kérdezem.

– Találkozom valakivel, akivel meg kell oldanom valamit.

– Hogy érted?

– Helyre kell tennünk a kapcsolatunkat.

Ajjaj, ez rosszul hangzik. Tuti Tináról beszél, vagy esetleg a korábbi barátnőjéről? Nem merek rákérdezni, ő pedig nem fordít erre több szót.

Abban maradunk, hogy este hatkor találkozunk a lakásában, ahol most kevés lesz a néhány felszerelt kamera, kénytelenek leszünk beengedni a két operatőrt, mert ez az utolsó forgatási nap.

Nem beszélünk arról, hogy mi lesz holnap.

Úgy teszünk, mintha nem is lenne holnap.

Amikor bevállaltuk a műsorban való szereplést, Ariel elmondta a szabályait. Akkor röhejesnek tartottam őket, ma már nem tudom, mit gondoljak róluk.

– Az első a sport, Bora. Minden edzésen, meccsen időben ott kell lennem, kipihenten. A második, hogy az életemben az egyetlen a sporton kívül, ami keretet ad, az a rend. Rend és tisztaság. A harmadik pedig, hogy senki sem nyúlhat a fürdőszobámban a cuccaimhoz. Ez egyfajta babona, másrészt van racionális alapja. A negyedik: nincs itthon csokievés. Ezt komolyan mondom. Van még néhány apróság, de ezek a legfontosabb szabályok.

Akkor csak hallgattam, hiszen arra gondoltam, hogy teljesen bolond a csávó. Abban az időben még melegnek hittem, szóval egyáltalán nem érdekeltek a szabályai meg a bolondériái. Más ember olyasmit mondott volna, hogy „nem szeretünk egymásba”, „nem hozod ide a barátaidat”, mit tudom én, de nem olyat, hogy nincs csokievés meg a piperecuccok átnézése. Ki hallott már ilyet?

Dél körül Anna hív.

– Boldog karácsonyt! – mondom jókedvűen. Bár sok minden lezárul, most arra gondolok, hogy holnaptól már nem kísérnek kamerák, és ettől a búcsútól nem vagyok szomorú.

– Neked is, Bora. Azért hívlak, mert a két ünnep között lesz egy élő show-nk, amire el kellene jönnöd, és a nagyapáddal kicsit produkálnod magad.

– Szó sem lehet róla – vágom rá. – Ilyet nem kérhettek tőlem.

– De, kérhetünk. Megtennéd, hogy megnézed a szerződésedet?

– Miért?

– Említettem már, aláírtad, hogy a show-val kapcsolatos minden eseményen köteles vagy megjelenni a show előtt, közben és után. És ez a fellépés a show-hoz kapcsolódik.

A picsába. Tényleg. Legalább most, karácsonykor lesz időm, olvassam már el azt a kibaszott szerződést. Lehet, hogy azt is aláírtam, hogy soha többé nem szabadulok a tévésektől?

A hüvelyemben nyomó érdekes, folyamatosan izgató érzéshez nem tudok hozzászokni. Mintha Ariel jelezni akarta volna, hogy az egész utolsó nap velem akar lenni.

Na jól van, ez hülyeség.

Nincs időm visszahívni a bátyámat, pedig az elmúlt napokban legalább ötször hívott, és több sms-t is küldött, hogy beszélni akar velem. Szerintem ráér huszonötödikéig, a családi karácsonyig, még akkor is, ha ma a nagyihoz vagyok hivatalos, és így Barnához is beugorhatnék.

Egy órakor az újdonsült karácsonyfadíszekkel együtt a nagyinál vagyok. A nagyapámmal halászlét főztek, mert a nagyinak nem jó a nagyapám éttermi halászleve, nem bizony, hiszen abban nincs harcsa, csak ponty, meg nem elegendő benne a belsőség, egyébként sem elég csípős. Így aztán otthon passzíroz a nagyapám, tulajdonképpen ő a kukta, a jó kis éttermi elektromos passzírozót el is felejtheti. Nekem mindegy, én nem vagyok gourmand, nekem több mint jó lett volna az éttermi is, tulajdonképpen egy doboz szardíniával is kibírnám a karácsonyestét. Viszont a következő fogáshoz a halat a nagyapám választotta nekem, és az állam leesik, amikor meglátom a halott halakat, a szemük hiányzik, de nem mondom, hogy szemmel szebbek lennének.

– Megtisztítottam őket – magyarázza a nagyapám. Ahhoz képest, hogy főszakács, egész jó formában van, semmi nagy pocak, igazán büszke lehet rá a nagyi. – Semmi különöset nem kell tenned velük, csak fűszer, citrom, só, vaj a hasukba. Só kívül-belül, bekened vajjal, aztán megsütöd. Én tepsibe tenném, fóliára. Ennyi. Csinálsz hozzá krumplipürét, finom lesz. Adsz mellé egy kis mártást, ha akarsz. Ennyi az egész, tényleg.

A felét sem jegyzem meg, úgyhogy bepötyögöm a receptet a telefonomba, a nagyit biztosítom arról, hogy már dolgozom rajta, hogy a másik nagyanyám részeg videója kikerüljön a netre, aztán nagy ölelés, és rohanok főzni. Nekem ez nagy főzésnek számít. Főleg, hogy a legjobb karácsonyi kaja számomra a vajas-szalámis kifli lenne, de ezt mindenki előtt titokban kell tartanom.

A teraszon a fenyő a budai oldalra néz. Most megkegyelmez nekem is az időjárás, süt a nap, bár az ég alja fehéres-szürke. A fára gyerekkorom emlékeként – meg mert már csak ezt kaptam a barkácsáruházban – arany és piros gömbök kerülnek, továbbá egy meleg fényű izzósor.

Még le is fotózom magam a fával, és a szelfit elküldöm a barátnőimnek Boldog karácsonyt! szöveggel. Tudom, hogy nagyképűség, mert még a fa sem az enyém, nemhogy a terasz, ahol áll, a hozzá tartozó lakásról már ne is beszéljünk. Mégis úgy érzem, ha már megörökítettem, muszáj elküldenem.

Igyekszem nem gondolni a búcsúra, egyszer voltam jógaórán, akkor azt mondták, hogy ne a holnapra gondolj, hanem arra a pillanatra, amiben éppen vagy, és a főzési előzményeimet tekintve nem is árt nekem, ha nem ugrálok ki a jelenből, miközben a halat fűszerezem.

Amikor a hal sütésre készen áll, megpucolom és felteszem főni a krumplit, majd amíg fő, ajándékokat csomagolok. Arielé az első, igyekszem a kamerák elől takarni, mi is lesz a dobozban. Tudom, hogy Ariel nem gyűjti a régiségeket, de ezt a picike szobrot muszáj volt megvennem neki. Egy alig nyolc centi magas bronzszobor, szeretkező párt ábrázol. Valójában meghökkentően pajzán a póz, a pasi, aki erős, atletikus, szóval egy szép férfi, állva az ölében tartja a csajt, aki csak annyiban hasonlít rám, hogy hosszú a haja és a lába, mert a feneke kisebb, a melle meg nagyobb. A dereka vékonyabb. Mindkettejük arcán ott van a gyönyör, meg valamilyen rácsodálkozásféle. Úgy értelmezem, arra csodálkoznak rá, hogy nekik kettőjüknek ez ilyen jó együtt. Vagy mit tudom én, állítólag semmit sem kell belemagyarázni a műalkotásokba.

Fél hatkor kezdem sütni a halat, a nagyapám előírása szerint, száznyolcvan fokos sütőben. Nagyon gyorsan lezuhanyozom, hogy lehetőség szerint most ne égessem le a kaját és ne is gyulladjon ki semmi, belebújok az ezüsttel átszőtt fekete ruhámba, mezítláb rohanok megnézni az ételt, majd elindítom Ariel okoslejátszóján Eric Clapton új karácsonyi albumát. Odakint apró pelyhekben hullani kezd a hó, gyönyörű a hóesés a karácsonyfaizzók fényében.

Everyday will be like a holiday/When my baby comes home – és így is érzem magam. Ariel rögtön itthon lesz, hamarosan megsül a hal, melegszik a halászlé, kész a sminkem, jól áll rajtam a ruha, egyedül természetesen a körmömre nem jutott időm, de nem bánom. Most legalább itt a tökéletes befejezése az adásnak, mindennel elkészültem, még aránylag jól is nézek ki, hazavárom a párom, mindenki megnyugodhat, közeleg a happy end.

Este hat óra. Készen állok.

Fél hét. Kész a hal is. Ariel még nem jött.

Hét óra. Lehet, hogy ki kéne bontanom a bort.

Hét óra tíz. Megjön a két operatőr, akik ahelyett, hogy a családjukkal szentestéznének, arra kényszerülnek, hogy a mai adást rögzítsék. Csendben leülnek a nappaliban, nem beszélnek, de szerintem mennének már a fenébe, mégis kell forgatniuk néhány kockát arról, ahogy Ariel hazaér, és megajándékozzuk egymást. Nem ugyanaz, mint amikor csak a felszerelt kamerák vesznek minket.

Fél nyolc. Egy sms érkezik Arieltől: „Nagyon sietek hozzád.”

Nyolc óra. Kibontok egy üveg bort.

Kilenc. Kitöltök magamnak egy pohár bort.

Tíz óra. Megiszom a harmadik pohárral.

Ezt nem hiszem el, Ariel. De nem is vele van bajom. Én vagyok ilyen hülye picsa, aki mindent bekajál. Nagyon siet, ezt ígérte – de szarik rám, a karácsonyra, az egész kibaszott ünnepre, arra, hogy ilyet nem lehet megtenni egy nővel, egy emberrel. Könnyes a szemem és folyni kezd az orrom.

A bortól kissé szédülő fejjel bemegyek a hálóba, mert úgy rémlik, Ariel éjjeliszekrényén láttam egy csomag papír zsebkendőt.

Az éjjeliszekrény tiszta és szinte üres, Agassi életrajzi könyvén kívül más nincs is rajta, de a fiókjában ott a zsebkendő. És egy vaskos papírköteg. A tetején a cím:

Szerződés

a Somlay Ariel Show című produkcióban való részvételről

Ha az enyémet még nem olvastam el, akkor itt az ideje, hogy az övébe belelapozzak. Leülök az ágy szélére, és olvasni kezdek. Pont nem érdekel a kamera a hálóban.

Igazán érdekes írás. Egyre kisebbre zsugorodom legbelül, ahogy haladok előre az olvasmányban. Ilyen mondatok szerepelnek benne:

„Megbízott a legjobb tudása szerint teljesít a Műsorban. (…) Megbízottal ismertették a Műsor jellegét, célját. (…) Megbízott kifejezetten nem felel azért, ha a Partner (ez én vagyok) idegösszeomlást, mentális betegséget kap a műsor felvétele/sugárzása alatt. (…) Megbízott mindent megtesz azért, hogy a Partner jól érezze magát a show teljes felvételi és adásideje alatt, és azért is, hogy a Partner semmiképpen se rövidítse meg részvételét a Műsorban. Amennyiben a Műsor előbb lezárul valamelyik Szereplő – a Megbízott vagy a Partner – kilépése miatt, Megbízott a továbbiakban nem kapja meg a szerződés egyes számú mellékletében felsorolt reklámidőt és reklámszereplési lehetőséget a Televíziócsatorna egyéb műsoraiban.”

Ezek az utolsó pontok ütik ki nálam a biztosítékot. Tehát ezért volt mindvégig olyan kedves, mert ha felhúzom magam valamin, és kilépek a műsorból, akkor nem kapja meg a reklámidőt, amit ígértek neki.

Éreztem én mindvégig: olyan szép ez az egész, hogy nem lehet igaz.

Azonban Ariel akkor már nem esik el a reklámidőtől, ha végigcsináltuk az egészet. Ma van az utolsó nap, most már nem mindegy neki, hogy holnap reggel vagy akár már ma éjjel ér véget a mi előre megrendezett, szélhámos kapcsolatunk?

Tudom, így, hogy én hagyom el őt, a szimpátiaversenyt, ahogy korábban elneveztem magamban, Ariel nyeri, és nem én. De nem lehetek erre is figyelemmel.

A lakás beépített hangfalaiból a Silent Nightot énekli Eric Clapton és a vokalistái némi dzsesszes beütéssel, én pedig erre a ritmusra pakolom össze a legszükségesebb cuccaimat. Farmer, két pulcsi, fehérnemű, a téli dzsekim. Utóbbit fel is veszem a ruhára, a ruha kapucniját a fejemre húzom, az ajándékot szépen az éjjeliszekrényre állítom, belebújok a beújított rózsaszín bakancsomba, ami most majd hótaposóként szolgál, és határozott léptekkel átmasírozom a lakáson. Csak arra koncentrálok, hogy nem bőghetek, nem búcsúzhatok úgy a műsortól, hogy könnyezni látnak a nézők. Puszit dobok a nyulaknak, odamormogom, hogy visszajövök értetek, és ezt komolyan is gondolom, majd az asztalra dobom a kulcsot. Az egyik operatőr kérdő pillantással követ, de őszintén: leszarom, mitévők lesznek, meddig jönnek utánam.

Két perccel később a recepciónál állok és taxiért könyörgök. Nem igaz, hogy ebben a városban karácsonykor nincs egyetlen taxi sem. Kicsordul a könnyem, végül megszán a recepciós, és egyik taxis haverjának telefonál. Negyedóra múlva jön a kocsi, az operatőr egyik lábáról a másikra helyezi a testsúlyát idegességében, amikor látja, hogy közeledem a taxi felé, majd hirtelen döntést hoz, odarohan a kocsijukhoz, mert rá kell jönnie, hogy semmiféle együttműködési szándék nincs bennem, nem fogom sem beinvitálni a taxiba, sem elárulni, hová igyekszem.

Az autóban kifújom az orrom. Ahogy megmozdulok az ülésen, rájövök, hogy az a kibaszott hüvelycucc még mindig bennem van. Ez is Arielre emlékeztet, ki kell halásznom, amint lehetőségem lesz rá.

Mostanra apró pelyhekben ugyan, de szakad a hó. Hová máshová mennék, mint az Ipoly utcába? Anyámékat nem fogom szenteste felizgatni egy friss szakítás hírével és a könnyeimmel, Csobánkára holnap lennénk hivatalosak, majd egyedül hazamegyek a szüleimhez, ha a hóhelyzet egyáltalán engedi.

– A sarkon ki kell tennem, ott egy hókotró, nem tudok befordulni – mondja a taxis, aki csendes együttérzéssel nem szólt hozzám egész úton. Bólintok, fizetek.

Kikászálódom a kisbőröndömmel. Még szorosabban a fejemre húzom a dzsekim alól a ruhám kapucniját, bánom, hogy sál nincs rajtam. Majdnem elvesztem az egyensúlyom, ahogy megcsúszom a hóban az egyáltalán nem hótaposónak kitalált bakancsban, de sikerül megkapaszkodnom a sárga taxi ajtajában. A szél kavarja a járdán a friss havat, nem sok még, talán egycentis, és senki sem taposta le előttem. Az emberek szenteste tizenegykor nemigen mennek sehová. Kivéve azokat, akiket érzelmileg kihasználtak, aztán eldobtak.

Folyik a könnyem, a kulcsomat keresgélem. Látom, hogy a hókotró elhagyja a kereszteződést, már az üzletem portálja is feltűnik.

Ebben a pillanatban észreveszem a szürke Skodát, közvetlenül az üzlet előtt parkol, égnek a lámpái.

Ahogy közelebb érek, nyílik az ajtaja.

Ránézek az emberre, aki kiszáll, rájövök, hogy mi történt, illetve mi történik, és remegni kezd a lábam.

Sikítani szeretnék, vagy elrohanni, vagy bezárkózni az üzletbe.

De csak állok a havazásban meredten, és nagyon sajnálom, hogy mindennek, de mindennek vége. Az alak megállíthatatlanul közeledik felém. Feltámad a szél, havat hord az arcomba.

Üres az utca, csak ketten vagyunk.

Nem ilyen karácsonyestére számítottam.

Sydney Scott neve valójában egy magyar szerzőt rejt, akiről csak nagyon kevesen tudják, hogy kevés szabadidejében megálmodta és megírta a Szélhámos-sorozatot.

A Szélhámos szerelem a sorozat első kötete, a második, a Szélhámos játszma Bora történetének folytatása, és hamarosan megtaláljátok a boltokban. A következő oldalakon elolvashatjátok a második rész első fejezetét.

ELŐKÉSZÜLETBEN!

HAMAROSAN MEGJELENIK

Szélhámos játszma

(Szélhámos-sorozat 2. rész, részlet)

ARIEL

Mostanában bajom van az időbeosztással, újra kellene vennem az időmenedzsmenten tanultakat, de ez a két találkozás most nagyon fontos volt. Egyrészt mert Tinával zöld ágra kellett vergődnöm végre, és talán jó úton haladunk.

A másik ügyre is idő kellett.

Természetesen ez nem változtat azon, hogy már megint nem tudtam tartani magam az ígéretemhez, és tekintve, hogy ma van karácsonyeste, számítok rá, hogy Bora rendesen kioszt majd.

Egyébként sem hagy nyugodni a gondolat már napok óta, hogy ma vége lesz a forgatásnak, gyötör a kérdés, hogy mit tesz majd Bora. Bora, akit kiválasztottam, kifejezetten a show-ra. Alkalmas rá, és hitelt kell visszafizetnie, gondoltam akkor. Azt viszont nem, hogy ilyen gyorsan megkívánom, de megesett már hasonló, nemegyszer. Sok a tenisszel járó stressz, és nálam a stressz levezetése a jeges fürdő meg a szex. Van ilyen, és mivel láttam, hogy ő is akarja, nem fegyelmeztem magam. Csak azt nem gondoltam, hogy lefoglal egy baromi nagy helyet az agyamban, és mindig vele akarok lenni, érinteni a testét, és muszáj őt látnom. Elsőre talán azzal fogott meg, hogy végre egy normális csaj, aki szintén nem akar tőlem semmit. Se pénzt, se lakást, se gyűrűt, se karriert, semmit. Dolgozik, a saját lábán akar megállni, van véleménye, be mer szólni nekem, olyan lesújtó pillantást tud vetni rám, hogy az már egyenesen izgató. Egyszóval: ha nincs velem, hiányzik. Nagyon hiányzik.

Örülök, hogy vele ünnepelem a karácsonyt. Egészen biztosan senki sem sejti, hogy ha nem vele karácsonyoznék, akkor egyedül tölteném az estét meg ezt a három napot. Nem kellenek nem szívesen látott családtagok, sajnálkozó egy-két barát, csajok, akik csak azért lennének velem, mert az vagyok, aki, én meg azért velük, hogy ne legyek egyedül.

Bora más.

De most nincs időm ezen töprengeni. Egy sportkocsival a hóesésben ugyan nem feltétlenül a legideálisabb száguldozni, nyomom a gázpedált rendesen. Nincs a környékemen operatőr, Annával megbeszéltem, hogy a mai intéznivalóim nem tartoznak a nyilvánosságra.

Belépek a lakásba. Isteni kajaillat fogad, Eric Clapton karácsonyi albumával. White Christmas, hát tényleg fehér lett a karácsony.

Bora elbújt. Sehol nem találom.

A kameraman utánam koslat, szívem szerint megkérdezném tőle, hol van Bora, de ezt az elején tisztáztuk: úgy kell tekintenünk a kameramanokat, mintha ott sem lennének, nem adnak segítséget, felvilágosítást, nem döntenek a mi ügyeinkben, nem adnak igazat egyikünknek sem, sőt kerülni kell velük forgatáskor a beszélgetést.

Feltépem a fürdőszobája ajtaját, de Bora ott sincs. Berohanok a hálóba. Az ágyon, az én felemen gyűrött az ágytakaró, és papírok hevernek a párnán. Meg egy kis csomag, mellette papír.

Köszönök mindent.

Ennyi áll rajta Bora kézírásával.

Ez mit jelent?

Dermedten állok, majd látom, hogy a papírok a párnán a tévéműsorra szóló szerződésem lapjai. Rögtön megüti a szemem, amit bekarikázott:

„Megbízott mindent megtesz azért, hogy a Partner jól érezze magát a show teljes felvételi és adásideje alatt, és semmiképpen se rövidítse meg részvételét a Műsorban. Amennyiben a Műsor előbb lezárul valamelyik Szereplő – a Megbízott vagy a Partner – kilépése miatt, Megbízott a továbbiakban nem kapja meg a szerződés egyes számú mellékletében felsorolt reklámidőt és reklámszereplési lehetőséget a Televíziócsatorna egyéb műsoraiban.”

Na és? Az ő szerződése is hasonló lehet. Mi a fene történt?

Kibírom, és nem bontom ki a csomagot. Csak a betűit látom magam előtt: Köszönök mindent. Eszelősként rohanok a nappaliba.

– Hol van Bora? – kérdezem, de természetesen az operatőr kuka marad. Rácsörgök Borára, azonban a telefonja kikapcsoltat jelez.

Beszaladok Bora fürdőszobájába, ahol két felbontott és egy csomó felbontatlan borítékot találok, mindegyiken kézírással ott áll Bora neve. Ennyit Bora rendszeretetéről, de mindegy. Magamhoz veszem a leveleket.

Lerobogok a recepcióra.

– Hová tűnt a barátnőm, nem tudja?

– Hívott egy taxit, és elment. Kisbőrönd volt nála – feleli. – Ismerősöm a taxis, megkérdezzem, hová vitte?

Még szép, gondolom, de csak bólintok, és türelmetlenül toporgok, amíg telefonál.

– Nem veszi fel – teszi a pultra végül a mobilját. – Talán visszahív. De az is lehet, hogy nem, mert már otthon karácsonyozik.

Bassza meg, akkor el kell kérnem a taxis címét. A recepciós nem tudja. Megkérem, írjon neki sms-t.

Meg kell találnom Borát még ma este!

Felhívom az ügyvédemet, nem érdekel, hogy karácsonyozik.

Felbontom a fürdőszobai kukában talált levelek egyik-másikát, beleolvasok, és megfagy az ereimben a vér. Újra telefonálok az ügyvédemnek, kicsöng, de nem veszi fel. Valamit tennem kell, méghozzá azonnal!

Meghagyom a recepciósnak, hívjon fel, ha megtudja, hová vezetett a taxival Bora útja. Lerohanok a garázsba, újra beülök a kocsiba és indítok. A rádióból a Christmas Eve szól Gwen Stefani hangján.

Karácsonyeste van, és meg kell találnom Borát.